Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/11635/15-ц

провадження № 61-38417св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України», голова державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Амелін Андрій Миколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, у складі судді Притули Н. Г., від 16 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А., від 16 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація ДП «АМПУ» (далі - ППО ДП «АМПУ»), голова ДП «АМПУ» АмелінА. М., про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позивач мотивувала свої вимоги тим, що вона працювала на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ». 01 квітня 2015 року ДП «АМПУ» було видано наказ № 105-к 3-2 «Про припинення трудового договору», згідно з яким її було звільнено з посади юрисконсульта відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи з 06 квітня 2015 року на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.

Позивач ОСОБА_3 вважала своє звільнення незаконним, а тому просила суд визнати недійсним наказ ДП «АМПУ» від 01 квітня 2015 року № 105-к 3-2 «Про припинення трудового договору». Поновити її на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України». Визнати недійсним запис № 15 у трудовій книжці про звільнення її на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою продовжувати роботу внаслідок зміни істотних умов праці. Стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 30 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ ДП «АМПУ» «Про припинення трудового договору» № 105-к 3-2 від 01 квітня 2015 року. Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ» з 06 квітня 2015 року. Стягнуто із ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 610 395, 18 грн без урахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів та моральну шкоду в розмірі 4 000, 00 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ» та виплати їй заробітної плати за один місяць, виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 1 041, 63 грн без урахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підставою для звільнення працівника за пунктом 6 статті 36 КЗпП України є його відмова від продовження роботи в нових умовах праці, після спливу двохмісячного строку з моменту ознайомлення з відповідним повідомленням. Позивач від роботи в нових умовах праці не відмовлялась, звернення відповідача до профспілкового комітету було передчасним, а тому правові підстави для звільнення за пунктом 6 статті 36 КЗпП України були відсутні. Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 жовтня 2015 року по 16 лютого 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що рішеннями Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2016 року та 23 лютого 2016 року з відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 квітня 2015 року по 12 червня 2015 року у розмірі 45 831, 72 грн та з 12 червня 2015 року по 20 жовтня 2015 року у розмірі 108 329, 52 грн, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивача в сумі 1 041, 63 грн.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ДП «АМПУ» відхилено, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що прийняте профспілковою організацією рішення на момент звернення уповноваженої особи власника з поданням про звільнення було обґрунтованим та вмотивованим, оскільки право на прийняття відповідного рішення, у відведений законодавцем строк (два місяці), працівником використано не було, і таке погодження було б прямим порушенням законних прав та інтересів особи. Звільнення позивача, яка була головою первинної профспілкової організації, проведено з порушенням статті 252 КЗпП України та статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Судом першої інстанції правильно розраховано та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У касаційній скарзі ДП «АМПУ»просить рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме частину сьому статті 43 КЗпП України, частину шосту статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Заявник також посилається на те, що в частині третій статті 252 КЗпП України йдеться про попередню згоду виборного органу на звільнення працівника, яка жодним чином не стосується порядку запровадження змін в організації виробництва і праці, що передбачений частиною третьою статті 32 КЗпП України. Тому посилання профспілкової організації ДП «АМПУ» на те, що ДП «АМПУ» звернулося з поданням передчасно - до отримання відмови працівника працювати за нових умов праці - є необґрунтованим, оскільки така вимога існує для попередження працівника про наступне звільнення, а не для профспілки. Таким чином, висновок апеляційного суду про те, що рішення профспілкової організації було обґрунтованим і вмотивованим суперечить вказаним нормам матеріального права. Окрім того, ОСОБА_3 на момент звернення ДП «АМПУ» до профспілки щодо отримання згоди на її звільнення, була членом виборного органу ППО ДП «АМПУ», а не її головою, як зазначено у постанові апеляційного суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що з 16 січня 2014 року ОСОБА_3 працювала на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ».

23 січня 2015 року з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «АМПУ» шляхом розміщення їх робочих місць у приміщеннях, закріплених за ДП «АМПУ» у м. Одесі, а також забезпечення економічного та раціонального використання матеріальних, фінансових ресурсів підприємства, головою ДП «АМПУ» був прийнятий наказ № 18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» (т. 1 а. с. 9).

ОСОБА_3 була 04 лютого 2015 року ознайомлена з наказом № 18-К від 23 січня 2015 року під підпис (т. 1 зворотній бік а. с. 9).

10 березня 2015 року начальником служби управління персоналом ДП «АМПУ» направлено на адресу ППО ДП «АМПУ» подання № 02-03/97 (т. 1 а. с. 24) з проханням надати згоду на звільнення ОСОБА_3 з 06 квітня 2015 року на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України з посади провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ».

Листом №14 від 23 березня 2015 року первинна профспілкова організація ДП «АМПУ», розглянувши подання № 02-03/97 від 10 березня 2015 року, дійшла висновку про передчасність такого звернення, і враховуючи оскарження одним із працівників ДП «АМПУ» наказу № 18-К від 23 січня 2015 року, згоди на звільнення ОСОБА_3 не надала (т. 1 а. с. 21).

На підставі наказу № 105-к 3-2 від 01 квітня 2015 року ОСОБА_3 була звільнена з 06 квітня 2015 року на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (т. 1 а. с. 10).

Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Згідно з пунктом 6 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Статтею 32 КЗпП України передбачено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 було звільнено з порушенням вимог пункту 6 статті 36 КЗпП України, оскільки остання від роботи в нових умовах праці не відмовлялась. Ознайомлення службою управління персоналом ДП «АМПУ» ОСОБА_3 з наказом № 18-К від 23 січня 2015 року відбулося 04 лютого 2015 року, а тому будь-які дії власника та його уповноважених осіб, спрямовані на звільнення працівника до 06 квітня 2015 року, є незаконними.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є членом виборного профспілкового органу. Начальником служби управління персоналом ДП «АМПУ» направив на адресу ППО ДП «АМПУ» подання з проханням надати згоду на звільнення з роботи ОСОБА_3 на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи через зміну істотних умов праці. Листом від 23 березня 2015 року № 14 ППО ДП «АМПУ» повідомила ДП «АМПУ» про відмову у наданні згоди на звільнення працівників, оскільки до профспілки подання надійшло менш ніж за два місяці до звільнення позивача з роботи, а також з посиланням на те, що в суді оскаржується наказ № 18-к від 23 січня 2015 року.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо рішення не має обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Аналогічна норма міститься в частині шостій статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Із урахуванням вказаних норм матеріального права, судами попередніх інстанцій надано належну оцінку змісту та мотивам відмови ППО ДП «АМПУ» у звільненні позивача із займаної посади. Зокрема, враховано, що право на прийняття рішення у відведений законодавцем строк (два місяці) працівником використано не було, цей строк на момент звернення роботодавця ще не закінчився, а тому погодження ППО ДП «АМПУ» звільнення працівника було б прямим порушенням законних прав та інтересів ОСОБА_3

До вищестоящого виборного органу профспілки роботодавець з поданням про погодження звільнення позивача не звертався.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин нормиматеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про те, що звільняючи ОСОБА_3 із займаної посади роботодавцем було порушено вимоги трудового законодавства щодо процедури звільнення останньої на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України, оскільки позивач від роботи в нових умовах праці не відмовлялась, а звільнення позивача відбулось без згоди виборного органу, профспілкової організації, членами якого вона є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2018 року та постанова Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2018 року в частині правильності розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 610 395, 18 грн без урахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів та розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 4 000, 00 грн заявником фактично не оспорюються.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а також з урахуванням ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк