Справа № 462/2967/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/6000/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 серпня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

ПАТ «ОТП Банк» звернувся в суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №РМ-SME600/084/2007 від 08.11.2007 року, а саме, на нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2, для задоволення грошових вимог ПАТ «ОТП банк» згідно кредитного договору №СМ-SME600/084/2007 від 08.11.2007 року в сумі 106 962, 30 доларів США, згідно офіційного курсу НБ України на 20.05.2016 року з розрахунку 1 долар США - 25, 25 грн., що складає 2 700 798, 08 грн. шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмету іпотеки за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна на момент продажу. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 08.11.2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір №СМ-SME600/084/2007, згідно якого позичальнику надано кредит на суму 113095,30 доларів США, з кінцевим строком повернення 23.10.2017 року та сплатою відсотків за користування кредитом. Позивач виконав свої зобов'язання, шляхом надання кредиту, проте погашення кредиту та відсотків здійснювалося позичальником з постійним відставанням від графіку погашення. При цьому, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 08.11.2007 року укладено іпотечний договір, на підставі якого нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 передано в іпотеку. Однак, відповідач належним чином умов договору не виконала, станом на 26.01.2016 року її заборгованість за кредитним договором складає 106 962, 30 доларів США, згідно офіційного курсу НБ України на 20.05.2016 року з розрахунку 1 долар США - 25,25 грн., що складає 2 700 798, 08 грн., що й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 серпня 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено частково.

Вирішено: звернути стягнення на предмет іпотеки, згідно з іпотечним договором №РМ-SME600/084/2007 від 08.11.2007 року, що укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2, а саме, на 1/2 (одну другу) частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ОСОБА_2, для задоволення грошових вимог Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» згідно кредитного договору №СМ-SME600/084/2007 від 08.11.2007 року в сумі 106 962, 30 доларів США, згідно офіційного курсу НБ України на 20.05.2016 року з розрахунку 1 долар США - 25, 25 грн., що складає 2 700 798, 08 грн. (два мільйони сімсот тисяч сімсот дев'яносто вісім гривень 08 копійок), шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмета іпотеки за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна на момент продажу. В решті позовних вимог - відмовити. Вирішено питання судових витрат.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 серпня 2017 року оскаржив ПАТ «ОТП Банк», подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що 08 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір №СМ-SME600/084/2007, згідно якого позичальнику надано кредит на суму 113 095,30 доларів США, з кінцевим строком повернення 23 жовтня 2017 року та сплатою відсотків за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 08 листопада 2007 року укладено іпотечний договір, на підставі якого нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 передано в іпотеку. Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 порушила взяті на себе зобов'язання, згідно кредитного договору та дійшов вірного висновку, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ «ОТП Банк» грунтується на законі, підтверджена дослідженими доказами та підлягає задоволенню. Проте, суд дійшов до невірного висновку, що оскільки ? частина нежитлової будівлі загальною площею 102, 44 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3, а відтак, позивач має право на звернення стягнення лише тієї половини нежитлової будівлі, що належить на праві власності боржнику та іпотекодавцю ОСОБА_2 Так, відповідно до інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 у розмірі 1/1 частки. Також в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна міститься інформація про заборону відчуження об'єкта, реєстраційний номер обтяження - 3768517 та реєстраційний номер обтяження - 5998480. Таким чином, як на момент укладення договору іпотеки, так і на момент ухвалення судового рішення, право власності на предмет іпотеки було зареєстроване за позивачем ОСОБА_2 Крім того, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позивач був повідомлений про укладену мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, укладену за результатами розгляду справи про поділ майна подружжя, оскільки брав участь в розгляді даної справи в якості третьої особи. Таке не відповідає дійсності. Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 серпня 2017 року змінити, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором №РМ-SME600/084/2007 від 08 листопада 2007 року на нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2, для задоволення грошових вимог ПАТ «ОТП Банк» згідно кредитного договору №СМ-SME600/084/2007 від 08 листопада 2007 року в сумі 106 962, 30 доларів США, згідно офіційного курсу НБ України на 20 травня 2016 року з розрахунку 1 долар США - 25,25 грн., що складає 2 700 798, 08 грн., шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмету іпотеки за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна на момент продажу.

Учасники судового процесу в судове засідання 07 травня 2018 року не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не подали. А відтак, колегія суддів приходить до висновку про закінчення розгляду справи у відсутності учасників судового процесу, що не з'явилися в судове засідання.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, уразі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково.

Частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» про звернення стягнення на нежитлову будівлю, за адресою: АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25.03.2015 року визнано та затверджено мирову угоду, укладену між представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3, за якою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнають, що їм належить на праві спільної сумісної власності майно, що було набуте в період їх перебування в зареєстрованому шлюбі, в тому числі, і нежитлова будівля загальною площею 102,4 м. кв., розташована на АДРЕСА_1 та, що у зв'язку з цим 1/2 частина даної нежитлової будівлі на праві власності належить ОСОБА_3, при цьому, банк був повідомлений про укладену мирову угоду, її зміст та умови, оскільки брав участь у розгляді даної справи в якості третьої особи, а відтак прийшов до висновку, що позивач ПАТ «ОТП Банк» має право на звернення стягнення лише на 1/2 частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Проте з такими висновками суду першої інтстанції погодитись не можна.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір №СМ-SME600/084/2007, згідно якого позичальнику надано кредит на суму 113 095,30 доларів США, з кінцевим строком повернення 23.10.2017 року та сплатою відсотків за користування кредитом (а.с.5-10).

Відповідно до п.1.1 кредитного договору позивач виконав умови в повному обсязі та надав позичальнику кредит, а позичальник зобов'язувався прийняти, належним чином використати та повернути банку кредитні кошти не пізніше 23.10.2017 року, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в порядку та на умовах, що визначені в кредитному договорі.

З метою належного виконання зобов'язань за договором, 08.11.2007 року укладено іпотечний договір згідно умов якого іпотекодавець передає в іпотеку у якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №СМ-SME600/084/2007 нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 102,4 кв.м., внаслідок встановлення перегородок площа змінилась з 102,4 кв.м. на 100,6 кв.м. (а.с.11-13).

Згідно п.2.1 іпотечного договору іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо виконання іпотекодавцем кожного і всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього.

За приписами до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зі змісту ст. 627 ЦК України вбачається, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Положеннями ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

З розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_2 порушила взяті на себе, згідно кредитного договору, зобов'язання, зокрема, станом на 26.01.2016 року її заборгованість за кредитним договором складає 106 962, 30 доларів США, що згідно офіційного курсу НБ України стакном на 20.05.2016 року з розрахунку 1 долар США - 25,25 грн., складає 2 700 798, 08 грн.

Будь-яких належних доказів на спростування розміру заборгованості по тілу кредиту та процентах відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не представлено.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25.03.2015 року визнано та затверджено мирову угоду, укладену між представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3, за якою:

1.Шквір О.С. та ОСОБА_3 визнають, що їм належить на праві спільної сумісної власності майно, що було набуте в період їх перебування в зареєстрованому шлюбі: нежитлова будівля загальною площею 102,4 м. кв., розташована на АДРЕСА_1; земельна ділянка площею 0,0576 га., кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, розташована за адресою: АДРЕСА_2

2. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домовилися про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності та яке наведене в п. 1 даної мирової угоди, наступним чином: визнано право власності за ОСОБА_3 на: - 1/2 частину нежитлової будівлі загальною площею 102,4 м. кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0576 га., кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, розташована за адресою: АДРЕСА_2; визнано право власності за ОСОБА_2 на: - 1/2 частину нежитлової будівлі загальною площею 102,4 м. кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0576 га., кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, розташована за адресою: АДРЕСА_2

3. ОСОБА_2 визнала, що житловий будинок АДРЕСА_3 загальною площею 375,9 кв.м., житловою площею 85,7 кв.м., належить ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності (а.с.68).

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється ст. 23 Закону України «Про іпотеку» , якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ст. 182 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Проте з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 21.08.2017 року вбачається, що нежитлова будівля загальною площею 102,4 м. кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і надалі належить на праві приватної власності іпотекодавцю, відповідачу у справі - ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності, яке видане 18.11.2004 року Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження № 1250, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 31.01.2005 року.

Апелянтом вірно зазначено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна міститься інформація про заборону відчуження об'єкта, реєстраційний номер обтяження - 3768517 та реєстраційний номер обтяження - 5998480 отже, як на момент укладення договору іпотеки так і на момент ухвалення судового рішення, право власності на предмет іпотеки було зареєстроване за позивачем ОСОБА_2

На зазначене вище суд першої інстанції уваги не звернув і прийшов до помилкового висновку про задоволення вимог лише в частині звернення стягнення на ? частину іпотечного майна.

На підставі викладеного колегія приходить до переконання, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки слід задовольнити повністю.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне рішення скасувати, прийняти постанову про задоволення позовних вимог.

З урахуванням приписів ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» 40 913 грн. 08 коп. судового збору за подання позовної заяви та 45 004 грн. 38 коп. за подання апеляційної скарги.

У відповідності до вимог абз. 2 ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 23 червня 2018 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» -задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

Звернути стягнення на предмет іпотеки за договором №РМ-SME600/084/2007 від 08 листопада 2007 року на нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 яка належить на праві власності ОСОБА_2, для задоволення грошових вимог ПАТ «ОТП банк» станом на 26 січня 2016 року згідно кредитного договору №СМ-SME600/084/2007 від 08 листопада 2007 року в сумі 106 962,30 доларів США, що згідно офіційного курсу НБ України на час ухвалення даної постанови (1 долар США = 26,238901 грн.) складає 2 806 573,20 грн., шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмету іпотеки за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна на момент продажу.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» 40 913 грн. 08 коп. судового збору за подання позовної заяви та 45 004 грн. 38 коп. за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст даного судового рішення складено 23 червня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.