СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
пр. № 2-к/759/5/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2018 року м. Київ

Святошинський районний суд ум. Києва у складі:

головуючого судді Ул`яновська О.В.,

секретаря Чернишук К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві матеріали клопотання від 20.10.2017 №212/4/1782 про примусове виконання рішення Арбітражного суду м. Москви від 25.11.2016 по справі за №А40-129542/2015,

ВСТАНОВИВ:

21.11.2017 до суду надійшло за належністю із Господарського суду м. Києва клопотання від 20.10.2017 №212/4/1782 про примусове виконання рішення Арбітражного суду м. Москви від 25.11.2016 по справі за №А40-129542/2015.

Представник ДП «Антонов» у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, однак від представника було надано до суду заперечення проти вказаного клопотання, просив відмовити у його задоволенні.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 467 ЦПК України, неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою з сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду. Питань про перенесення розгляду даного клопотання до суду не надходило.

Суд дослідивши матеріали клопотання, подані заперечення прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

На даний час між Україною і Російською Федерацією чинна Конвенція «Про правову допомогу і правові відносини по цивільним, сімейним і кримінальним справам», підписана країнами-учасницями СНД в м. Мінську 22.01.1993 року та ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 10.11.1994 №240/94-ВР.

Судом встановлено, що Арбітражним судом м. Москви розглядалася справа №А40-129542/2015 за позовом Міністерства оборони Російської до Державного підприємства «АНТОНОВ») про стягнення неустойки у розмірі 753300000 руб. 00 коп.

За порушення строків виконання етапів 1.2.7.3. та 5.3.6.4. за Додатковою угодою №9 від 29.11.2010 до Договору №91078 на виконання дослідно-конструкторської роботи від 16.05.1989.

Рішенням Арбітражного суду м. Москви від 25.11.2016 по справі №А40- 129542/2015 позовні вимоги Міноборони РФ були задоволені частково, а саме стягнуто з ДП «Антонов» суму неустойки у розмірі 180260137 руб.

Постановою Дев`ятого арбітражного апеляційного суду від 03.02.2017 рішення Арбітражного суду м. Москви від 25.11.2016 по справі №А40-129542/2015 залишено без змін, а апеляційна скаргу ДП «Антонов» без задоволення.

Постановою Арбітражного суду Московського округу від 05.06.2017 рішення Арбітражного суду м. Москви від 25.11.2016 та постанову Дев`ятого арбітражного апеляційного суду від 03.02.2017 по справі №А40-129542/2015 було залишено без змін, а касаційну скаргу ДП «АНТОНОВ» без задоволення.

Відповідно до п.п. 9 п. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції, що діє з 15.12.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 468 ЦПК України (у редакції, що діє з 15.12.2017) клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом «в» ст. 9 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 закріплено наступне. У виконанні рішення може бути відмовлено на прохання сторони, проти якої воно направлене, зокрема у випадку, якщо ця сторона надасть компетентному суду за місцем, де виклопотується виконання рішення, докази того, що спір згідно з цією Угодою вирішений некомпетентним СУДОМ.

Пунктом 12 Постанови № 12 Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» передбачено, що відповідно до міжнародних договорів України суд відмовляє у задоволенні клопотання про визнання й виконання рішення іноземного суду у випадках, коли спір вирішено не компетентним судом.

Відповідно до п. 14 Постанови № 12 Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» при вирішенні питання, чи компетентним судом постановлено рішення, про визнання і примусове виконання якого порушено клопотання, а також при визначенні своєї компетенції щодо розгляду справи, одна зі сторін якої проживає (перебуває) на території України, а друга - на території іншої держави, що є Договірною Стороною, суди мають виходити як із загальних положень відповідного міжнародного договору, так і з його положень, а якщо їх немає - із положень законодавства Договірної Сторони, якими встановлено виключну компетенцію судів останньої на розгляд певних категорій справ.

Згідно п. 1 ст. 4 Київської угоди компетентний суд держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав: а) відповідач мав постійне місце проживання або місце знаходження на день висування позову (ДП «АНТОНОВ» з моменту реєстрації мав і має постійне місце знаходження на території України, за адресою: м. Київ, вул. Академіка Туполєва, 1).

Якщо у справі беруть участь декілька відповідачів, що знаходяться на території різних держав - учасниць Співдружності, спір розглядається за місцем знаходження будь-якого відповідача за вибором позивача (ДП «АНТОНОВ» являвся єдиним відповідачем у справі); б) здійснюється торгова, промислова або інша господарська діяльність підприємства (філіалу) відповідача (ДП «АНТОНОВ» не здійснював торгову, промислову або іншу господарську діяльність на території Російської Федерації, а також не має на згаданій території представництв, філіалів тощо); в) виконано або має бути повністю або частково виконано зобов`язання з договору, що є предметом спору (спірні зобов`язання по Договору №91078 від 16.05.1989, що є предметом спору виконувалися за місцем знаходження ДП «АНТОНОВ», тобто на території України); г) мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди (пункт не має відношення до спірних правовідносин сторін); д) має постійне місце проживання або місце знаходження позивач за позовом про захист ділової репутації (пункт не має відношення до спірних правовідносин сторін); є) знаходиться контрагент-постачальник, підрядник або той, хто надає послуги (виконує роботи) та спір стосується укладення, зміни і розірвання договорів (за спірним Договором виконавцем робіт являється ДП «АНТОНОВ», місце знаходження останнього територія України).

Відповідно до Київської угоди спір між ДП «АНТОНОВ» та Міністерством оборони РФ мав розглядатися за місцем знаходження відповідача на день пред`явлення позову. Оскільки, ДП «Антонов» мало та має місце знаходження в Україні (м. Київ, вул. Ак. Туполєва, 1), зобов`язання відповідача (виконавця робіт) по Договору мали бути виконані на території України, Відповідач не здійснював торгову, промислову або іншу господарську діяльність на території Російської Федерації, а також не мав на згаданій території представництв, філіалів тощо, то компетентним судом для вирішення спору являється Господарський суд м. Києва.

Таким чином, згідно п. 1 ст. 4 Київської угоди Арбітражний суд м. Москви не є компетентним судом для вирішення спірних правовідносин сторін, що були предметом розгляду у справі №А40-129542/2015.

Окремо слід зазначити про наступне пунктом 2 ст. 4 Київською угодою передбачено, що компетентні суди держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав розглядають справи і в інших випадках, якщо про це є письмова угода сторін про передачу спору до суду.

Тобто, Арбітражний суд м. Москви міг би бути компетентним судом для вирішення спірних правовідносин сторін виключно за умови, якби між сторонами була письмова угода про вирішення спорів у згаданому суді.

Однак, відповідні письмові угоди про передачу спорів сторін по Договору (у тому числі, відносно якого винесено рішення по справі №А40-129542/2015) до Арбітражного суду м. Москви не укладалися. Зазначене також виключає компетенцію Арбітражного суду м. Москви по справі №А40-129542/2015.

Відсутність компетенції Арбітражного суду м. Москви по справі №А40- 129542/2015 та в цілому по Договору підтверджується судовим рішенням, яке створило преюдицію. А саме, мова йде про Постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2014 відносно тлумачення умов спірного Договору в частині визначення сторонами договірної підсудності.

У резолютивній частині Київської постанови Київський апеляційний господарський суд дійшов до наступного висновку: «Розтлумачити, що на Додаткову угоду №9 від 29.11.2010 до Договору №91078 на виконання дослідно-конструкторської роботи від 16.05.1989 укладеного між військовою частиною НОМЕР_1 та підприємством п/с А-3395 Міністерства авіаційної промисловості СРСР дія положень інших додаткових угоди до вказаного договору про передачу спорів сторін для розгляду Арбітражному суду м. Москви не розповсюджується. Сторони вказаного договору договірну підсудність спорів. що виникають із Додаткової угоди №9 від 29.11.2010 до вказаного договору не передбачили».

Таким чином, Київською постановою від 28.04.2014 яка набрала законної сили та не була оскаржена, встановлено відсутність компетенції Арбітражного суду м. Москви по даній справі.

Відповідно до абз. 2 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Під судовим рішенням, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається з рішення Арбітражного суду м. Москви від 25.11.2016 по справі №А40-129542/2015 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2014 по справі №910/14087/13, сторонами у вказаних справах є Міноборони РФ та ДП «АНТОНОВ», а спір який розглядався в справах стосувався Договору №91078 на виконання дослідно-конструкторської роботи від 16.05.1989.

Факт відсутності домовленості між сторонами про визначення підсудності по договору встановлено компетентним судом (Київським апеляційним господарським судом) і не підлягає доказуванню.

Отже, спір мав розглядатися за місцем знаходження відповідача на момент подачі позову до суду, а саме у Господарському суді м. Києва, який є компетентним судом згідно положень Київської угоди. Відповідно, рішення Арбітражного суду м. Москви від 25.11.2016 по справі №А40-129542/2015 винесено не компетентним судом і не підлягає визнанню та виконанню на території України.

У вказаній Київській постанові суд також дійшов до аналогічного висновку, а саме про недосягнення Сторонами згоди стосовно умов Додаткової угоди №1 від 15.04.2002 та зробив висновок, що ДУ №1 від 15.04.2002 є неукладеною.

Відповідно до статті V Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 1958) у визнанні та приведенні до виконання арбітражного рішення може бути відмовлено, якщо компетентна влада країни, в якій запитується визнання та приведення до виконання визнає, що визнання й виконання цього рішення суперечать її публічному порядку.

Аналогічну правову позицію підтримує і Верховний Суд України. Так, згідно п. 12 Постанови № 12 Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України»: «У визнанні й виконанні арбітражного рішення може бути також відмовлено, якщо компетентна влада (в Україні - компетентний суд) держави, в якій вони запитуються, визнає, що: об`єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законом цієї держави; визнання й виконання нього рішення суперечать її публічному порядку».

Під публічним порядком належить розуміти правопорядок держави, визначальні принципи і засади, які становлять основу існуючого в ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканності, основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо).

Згідно Положення Про Міністерство оборони Російської Федерації, що затверджено Указом Президента РФ від 16.08.2004 №1082, Міністерство оборони Російської Федерації є федеральним органом виконавчої влади, що проводить військову політику та здійснює державне управління у сфері оборони Російської Федерації, а також є органом управління Збройними силами Російської Федерації. Керівництво діяльністю Міністерства оборони Російської Федерації здійснює Президент Російської Федерації.

Верховною Радою України та Президентом України прийнято низку актів, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Так, за приписами ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», прийнятого Верховною Радою України 15.04.2014, цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Пунктом 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України №159-УІІІ від 05.02.2015 «Про внесення змін до деяких законів України щодо захисту інформаційного телерадіопростору України» встановлено, що Російська Федерація є державою-агресором та державою-окупантом.

У подальшому Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 №129-VIII затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

Також Верховна Рада України Постановою від 21.04.2015 №337-VІІІ схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Крім того, Президент України своїм Указом від 24.09.2015 №555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28 - 30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Виконання рішення про стягнення грошових коштів та їх перерахування на користь Міністерства оборони РФ. яке проводить військову політику Російської Федерації та є органом управління Збройними силами Російської Федерації суперечить правопорядку України, визначальні принципам і засадам, які становлять основу існуючого в Україні ладу (зокрема, стосуються її незалежності, цілісності,самостійності й недоторканності, основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо).

У зв`язку з викладеним, рішення Арбітражного суду м. Москви від 25.11.2016 по справі №А40-129542/2015 винесене некомпетентним судом, протирічить міжнародним угодам та законодавству України, суперечить публічному порядку України і відповідно у задоволенні клопотання необхідно відмовлено.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 462, 467, 468 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У клопотанні від 20.10.2017 №212/4/1782 про примусове виконання рішення Арбітражного суду м. Москви від 25.11.2016 по справі за №А40-129542/2015 відмовити.

Враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: О.В. Ул`яновська