Справа № 522/9912/18
Провадження № 2/522/6737/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.,

за участю секретаря Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси (65014, м. Одеса, вул. Єврейська,13) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Канатна, 134) про усунення перешкод у користуванні приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси в особі представника звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , законнимм представником якого є ОСОБА_2 , по якому просив:

- зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 шляхом виселення усунути перешкоди у здійсненні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса права користування та розпорядження к. № 5,6 - площею 33, 75 кв.м. в буд. 9 військового містечка 186 за адресою: АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що будівлі військового містечка № НОМЕР_1 , розташовані по АДРЕСА_2 є військовим майном, яке знаходилось в експлуатації військової частини НОМЕР_2 , а на теперішній час згідно вимог чинного законодавства України за актом прийому-передачі передано на баланс та в експлуатацію до КЕВ м. Одеси. Будівля № 9 військового містечка 186 в м. Одесі є військовим майном не має статусу житлового будинку, а має статус - адміністративна будівля «казарма». Приміщення-кімнати № 5,6 площею 33, 75 кв.м. казарми буд. № 9 військового містечка 1 за адресою: АДРЕСА_2 , займають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 05.03.12р. рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-11374/11 01.07.13р. рішенням апеляційного суду Одеської області по справі № 22-ц/785/462 задоволено позов військового прокурора Одеського гарнізону до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди здійсненні Міністерству оборони України та Квартирно-експлуатаційному відділу м. Одеси права користування та розпорядження двома приміщеннями площею 33,75 кв.м. адміністративної будівлі № 9 військового містечка № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом звільнення цього приміщення. Дане рішення суду винесено з тих обставин, що ОСОБА_3 був забезпечений житлом за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України - трьох кімнатною квартирою АДРЕСА_3 на склад сім`ї три особи. Проте, до теперішнього часу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 рішення суду про звільнення приміщення будівлі № 9 військового містечка № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , не виконали, а штучно затягують процес виконавчого провадження шляхом подачі необгрунтованих скарг на дії державного виконавця.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 за рішенням суду позбавлений права проживання в приміщенні будівлі № 9 військового містечка № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , малолітня дитина ОСОБА_1 , 2011 р.н., також не має права проживання в даному приміщенні. Відповідачами до теперішнього часу не виконані вимоги діючого законодавства щодо звільнення незаконно зайнятого приміщення фонду МОУ, чим створюють перешкоди в користуванні майном, оскільки Міністерство оборони України в особі КЕВ м. Одеси не може використовувати, експлуатувати будівлю у якій планується реконструкція під житловий будинок для військовослужбовців.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 (далі - законний представник Позивача) вселився до приміщення загальною площею 33.75 кв. м. будівлі АДРЕСА_4 у 2006 році на підставі дозволу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси згідно директиви МОУ від 11.06.2001 року № Д-14, про що було зроблено відповідний запис у Будинковій книзі.

У 2012 році Позивач звернувся з письмовим запитом до Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області про надання документів, що стали підставою для реєстрації місця проживання Позивача.

Листом Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області від 29.02.2012 року за № 31/22-П01 Позивача було повідомлено про те, що надати документи, що стали підставою реєстрації ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_5 не є можливим, так як вони були знищені по закінченню терміну зберігання (наказ МВС України від 04.06.2002 року № 519).

Як вбачається з положень діючого на час реєстрації місця проживання позивача Наказу МВС України N 519 від 04.06.2002 року "Про затвердження Переліку документів, що утворюються у процесі діяльності органів внутрішніх справ, навчальних закладів, підприємств, установ організацій системи МВС України, із зазначенням строків зберігання документів та Переліку документів, що утворюються у процесі діяльності внутрішніх військ ЗС України, із зазначенням строків зберігання документів", строк зберігання заяви про приписку та доданих до неї документів в органах паспортної служби становить 3 роки.

Як вбачається зі змісту листа-відповіді в.о. завідуючого СГІРФО Шевенківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області вих. N 31/22-П01 від 29.02.2012 року реєстрація місця проживання Позивача за адресою: АДРЕСА_5 ) у березні 2006 року була проведена на підставі документів, які на той час вимагалися паспортною службою, але, в свою чергу, копії цих документів надати заявнику не можливо у зв`язку з їх знищенням за терміном зберігання.

Таким чином, на день звернення позивача до суду з цим позовом реєстрація позивача за адресою: АДРЕСА_5 ) ніким недійсною не визнана.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 16.06.2011 року, копія якого наявна в матеріалах справи, який також проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ).

Так, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає..

Таким чином до досягнення дитиною 10 років її місце проживання може бути зареєстроване лише за місцем проживання батьків (або одного з них).

Системний аналіз статтей 29 та 31ЦК України дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в пор. передбачених законом.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п.1 ст.17 3акону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майн також розуміються майнові права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було в законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У п.44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що підстав для виселення малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з к. № 5,6 - площею 33, 75 кв.м. в буд. 9 військового містечка НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 не має.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись: 1, 2, 5, 11, 76-80, 81, 89, 241, 247, 258, 263-265, 273, 354, ЦПК України; суд, -
ВИРІШИВ:

У здоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси (65014, м. Одеса, вул. Єврейська,13) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Канатна, 134) про усунення перешкод у користуванні приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5 Розділу XII Перехідні положення ЦПК України).

Повний текст рішення суду складений 30.11.2018 року.

Суддя А.Ю. Бойчук