Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.08.2018 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого, судді Хитрука В.М.

при секретарі Хода Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Міжлісся» про визнання недійсним договору оренди землі

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Міжлісся» с. Міжлісся Барського району Вінницької області про визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації договору оренди землі, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 1,2056 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області. До отримання у власність вказаної земельної ділянки та виготовлення Державного акта на право власності, нею користувалося ТОВ «Міжлісся». Після отримання 21.12.2005 року Державного акта на право власності на земельну ділянку позивач не мала коштів на виділення її у натурі. Тому, земельною ділянкою продовжував користуватися відповідач ТОВ « Міжлісся» без надання йому будь-яких усних чи письмових дозволів. У вересні 2016 року та в листопаді 2016 року ОСОБА_1 зверталася до відповідача із письмовими заявами, у яких просила не обробляти належну її на праві власності земельну ділянку, оскільки вона має намір використовувати її самостійно. Із письмових відповідей позивач вперше дізналася про існування оскаржуваного договору оренди земельної ділянки від 01.11.2007. Вказаний договір позивач не укладала та не підписувала. Орендну плату ОСОБА_1 припинила отримувати від ТОВ «Міжлісся» за користування земельною ділянкою в 2016 році. Позивач просила суд, визнати недійсним договір оренди землі від 01.11.2007 року, укладений між нею та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Міжлісся», щодо земельної ділянки площею 1,2056 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області та скасувати державну реєстрацію вказаного договору оренди землі, стягнути з ТОВ « Міжлісся» на її користь понесені судові витрати.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала повністю, додатково пояснили, що позивач одержувала від ТОВ « Міжлісся» орендну плату за користування земельною ділянкою оскільки була впевнена, що воно є правонаступником ліквідованого радгоспу. У вересні 2016 року позивач дізналася, що засновником ТОВ « Міжлісся» є ТОВ «Пфаннер-Бар» з іноземним капіталом та власниками. Тоді позивачем було прийнято рішення відмовитися від одержання орендної плати. Вважає заперечення представника відповідача проти позову безпідставним та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Просить позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Міжлісся» ОСОБА_4 позов не визнав, суду пояснив, що оспорюваний Договір належним чином виконувався сторонами, зокрема Позивач отримувала кожного року дії договору орендну плату, без жодних заперечень приймала таку орендну плату протягом одинадцяти років, а отже при укладенні та виконанні договору було враховано волевиявлення позивача. Клопотав застосувати наслідки спливу строку позовної давності до позовної заяви ОСОБА_1 та відмовити в позові повністю.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вирішуючи питання про застосування до правовідносин сторін строку позовної давності, виходить із наступного. Так, позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер 010040036 площею 1,2056 га, що розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 822789 від 21.12.2005 року.

З договору оренди землі від 01.11.2007 року, який зареєстрований у Вінницькі регіональній філії Центру ДЗК 01.02.2008р. за № 63, вбачається, що орендодавець ОСОБА_1 та орендар ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Міжлісся" с. Міжлісся Барського району Вінницької області уклали договір про те, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір укладено строком на 20 років.

Згідно акта прийому передачі земельної ділянки в оренду, який є додатком до договору оренди землі, орендодавець ОСОБА_1 передала земельну ділянку в строкове платне користування.

Згідно висновку почеркознавчої експертизи № 1390/1391/18-21 від 15.05.2018 року підпис від імені ОСОБА_1 у графі орендодавець договору оренди землі, який укладений між ОСОБА_1 01.11.2007 року та ТОВ "Міжлісся" виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 2ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до ч.3ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами(ч.2ст. 207 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно ч. 1ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Частиною першою статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції, що була чинна на час укладення оспорюваного правочину) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті14,18,20цьогоЗакону).

Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутнє волевиявлення позивача ОСОБА_1 на встановлення її цивільних прав та обов'язків щодо укладання договору оренди землі, яка перебуває у її власності, на умовах, що були визначені в договорі оренди землі, оскільки в судовому засіданні доведено, що позивач не підписувала договір оренди землі.

Однак, ТОВ «Міжлісся», починаючи з 2007 року, належним чином виконує взяті на себе зобов'язання. ОСОБА_1 лише в 2016 році повідомила, що не укладала договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Міжлісся», хоча щороку з 2007 по 2016 роки отримувала від ТОВ «Міжлісся» орендну плату згідно договору оренди від 01.11.2007. ТОВ «Міжлісся» сплачує податок за використання земельної ділянки ОСОБА_1 Факт отримання ОСОБА_1 орендної плати у ТОВ «Міжлісся» стверджується відповідними відомостями про видачу орендної плати за оренду земельної ділянки (паю) та не заперечується самою позивачкою. Як слідує з тексту договору 01 листопада 2007 року в ньому містяться персональні дані Позивача такі як серія та номер паспорту дата його видачі, ідентифікаційний код, серія та номер державного акту, дата його видачі. Вказані дані не є загальнодоступними і їх отримати без згоди власника не є можливим позаяк в судовому процесі зворотного не доведено. Відповідно дані Позивача для укладення договору нею були наданні добровільно. Крім того, ОСОБА_1 особисто отримала ТОВ «Міжлісся» 15.12.2015 року за № 478 довідку про розмір виплаченої їй орендної плати, яку в подальшому подала до Управління соціальної політики Барської районної державної адміністрації для призначення субсидії.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 знала про існування оскаржуваного договору оренди земельної ділянки з 2007 року, однак не зверталася про визнання його недійсним та передачі її земельної ділянки, а навпаки отримувала орендну плату за її використання.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України в редакції, що була чинною на час укладення оспорюваного правочину, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року в постанові Верховного суду України від 22 лютого 2017 року в справі № 6-17цс17 в постанові Верховного суду від 21 лютого 2018 року по справі № 144/1292/15-ц, провадження № 61-2502св18.

Оскільки позивач ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх прав 11.04.2017 р., не ставила питання про поновлення строку позовної давності, а відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а тому суд вважає за доцільне в задоволенні позову відмовити.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в позові ОСОБА_1 слід відмовити повністю, тому її вимога про стягнення судових витрат задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 60, 76, 81, 82, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст.203, 208, 215, 216, 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 13, 14 Закону України «Про оренду землі», -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Міжлісся» про визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації договору оренди землі, відмовити за спливом строку позовної давності.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Барський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Суддя: