Провадження № 2/760/3419/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Гаєвської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Науково-виробниче підприємство «Більшовик», третя особа: ОСОБА_2, про визнання незаконним звільнення, визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просила суд визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади заступника головного бухгалтера з фінансів - начальника фінансового бюро центральної бухгалтерії ПАТ «НВП «Більшовик» в зв'язку зі скороченням штату працівників відповідно до наказу №216/к від 12.10.2015 року; визнати незаконним наказ ПАТ «НВП «Більшовик» № 216/к від 12.10.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника головного бухгалтера з фінансів - начальника фінансового бюро центральної бухгалтерії ПАТ «НВП «Більшовик» в зв»язку зі скороченням штату працівників; поновити на роботі в ПАТ «НВП «Більшовик» ОСОБА_1 з 20 жовтня 2015 року. Вважає, що вищезазначеним наказом позивача було звільнено із відповідної посади, що відбулося, на думку позивача, із грубим порушенням норм діючого законодавства.

З 04 квітня 1985 року позивач ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ПАТ «НВП «БІЛЬШОВИК», а з 21 жовтня 2008 року працювала на посаді заступника головного бухгалтера з фінансів-начальника фінансового бюро відділу центральної бухгалтерії ПАТ «НВП «БІЛЬШОВИК», на умовах повного робочого дня.

01 липня 2015 р. Наказом №83 по підприємству було введено в дію нову організаційну структуру та штатний розпис ПАТ «НВП «БІЛЬШОВИК». Того ж дня наказом №85 було виведено із організаційної структури деякі посади, в тому числі посади, на яких перебувала позивача - заступника головного бухгалтера з фінансів-начальника фінансового бюро. Наказом №86 від 01.07.2015 р. було виведено відповідні підрозділи із організаційної структури підприємства, а деякі з них введено до складу інших підрозділів.

Наказом №87 від 01.07.2015 р. було виведено із організаційної структури підприємства посади, що підлягають скороченню, в тому числі посаду яку обіймає позивач- заступника головного бухгалтера з фінансів-начальника фінансового бюро та начальника відділу продажу.

06 липня 2015 р. позивачу було вручено повідомлення про позапланове звільнення в якому зазначалось, що посада заступника головного бухгалтера з фінансів -начальника фінансового бюро скорочена, а тому вона підлягає вивільненню на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю. В свою чергу, також було повідомлено про те. що на підприємстві відкритих вакансій, що відповідають її спеціальності немає і ПАТ «НВП «Більшовик» не може запропонувати їй іншу роботу.

20 жовтня 2015 року позивач разом з іншими працівниками, не була допущена представниками підприємства, до місця роботи, із забороною входу на територію підприємства, мотивуючи це звільненням позивача з 19 жовтня 2015 року.

21 жовтня 2015 року позивачем було отримано від відповідача рекомендований лист в якому було зазначено, що наказом № 216 від 12 жовтня 2015 року її було звільнено з посади заступника головного бухгалтера з фінансів - начальника фінансового бюро в зв'язку із скороченням штату працівників за ч.1 ст. 40 КЗпПУ. Крім того, в даному листі зазначалось, що копію наказу про звільнення та трудову книжку позивач 19 жовтня 2015 року не отримала з невідомих причин, а тому вона має право у будь-який час звернутися до відділу кадрів для їх отримання.

Однак, протягом робочого часу 19 жовтня 2015 року позивач весь час перебувала на робочому місці і жодних наказів відносно себе та свою трудову книжку не отримувала.

22 жовтня 2015 року позивач отримала повідомлення з поштового відділення про необхідність отримання розрахунку при звільненні, який був направлений відповідачем за допомогою грошового переказу на її поштову адресу.

Трудову книжку позивач станом на момент звернення до суду з позовом так і не отримала у відповідача, оскільки їй як і багатьом звільненим працівникам підприємства було заборонено вхід на територію підприємства.

Починаючи з 20 жовтня 2015 року по 09 листопада 2015 року вивільненими працівниками, в тому числі і позивачем, були складені акти про умисне перешкоджання представниками відповідача доступу до робочих місць та можливості отримання ними копій наказів про звільнення та трудових книжок.

06 липня 2015 року на засіданні первинної профспілкової організації ПАТ «НВП «Більшовик» було прийнято рішення про звернення до Генерального директора ПАТ «НВП «Більшовик» з вимогою надати техніко-економічне обґрунтування проведення процесів реорганізації підприємства, що зумовили введення змін до структури управління та штатного розпису разом з всіма обгрунтовуючими документами.

Оскільки на дане звернення генеральним директором не було надано жодної відповіді, 21 липня 2015 року знову відбулося засідання первинної профспілкової організації ПАТ «НВП «Більшовик» було прийнято рішення про звернення до Фонду державного майна України з вимогою зобов'язати адміністрацію підприємства вчинити дії відповідно до вимог чинного законодавства та здійснити захист трудових та соціальних прав працівників.

23 липня 2015 року від адміністрації підприємства надійшов лист-відповідь до профспілкового органу, де було зазначено, що дане вивільнення здійснюється без погодження профспілкового органу оскільки кількість всіх працівників менше 4 %, і підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 колективного договору роботодавця не зобов'язано його погоджувати.

14 вересня 2015 року Фонд державного майна України направив адміністрації підприємства листа № 10-25-16269 з пропозицією утримуватися від вчинення дій, наслідком яких є прийом на роботу нових працівників та звільнення, скорочення чисельності працівників товариства, відсторонення їх від роботи до моменту закінчення роботи створеної фондом робочої групи з вивчення питань діяльності товариства.

Наказом Фонду державного майна України № 1508 від 13.10.2015 року голові правління ПАТ «НВП «Більшовик» ОСОБА_2 було заборонено вчиняти будь-які дії щодо скорочення чисельності або зміни штату працівників товариства до моменту закінчення роботи робочої групи, створеною відповідно до наказу Фонду державного майна від 15 вересня 2015 року № 1353.

В порушення наказу Фонду державного майна України адміністрацією було продовжено вивільнення працівників з порушенням законних прав та інтересів працівників.

Крім того, позивач на момент звільнення була членом первинної профспілкової організації ПАТ «НВП «Більшовик», погодження якого на її звільнення не було отримано адміністрацією.

В порушення вимог чинного законодавства позивачу не було запропоновано іншу роботу та посаду. Відповідачем було зазначено, що відкритих вакансій, які відповідають спеціальності чи посаді позивача взагалі немає.

Однак, дане твердження відповідача не відповідає дійсності, оскільки скоротивши посаду позивача в той же день ним було прийнято на роботу двох нових працівників на посади заступників головного бухгалтера.

Позивач, як працівник з більш високою кваліфікацією мала переважне право на залишення на роботі відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, просила позов задовольнити в повному обсязі.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.09.2016 р. позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик», третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі - задоволено.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади заступника головного бухгалтера з фінансів центральної бухгалтерії Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно наказу від 12.10.2015 року під №216/к за підписом Голови правління - генерального директора ОСОБА_2, і поновити її на посаді заступника головного бухгалтера з фінансів центральної бухгалтерії Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» з 19.10.2015 року.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 05.12.2016 р. заяву ПАТ Науково-виробниче підприємство «БІЛЬШОВИК» про перегляд заочного рішення - задоволено та скасовано заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року, яким позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Науково-виробниче підприємство «БІЛЬШОВИК», третя особа ОСОБА_2, про визнання незаконним звільнення, визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, задоволено у справі №760/20184/15-ц (провадження№2-1480/16).

02 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з Публічного акціонерного товариства Науково-виробниче підприємство «Більшовик» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 28275 грн. 45 коп.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 22 вересня 2016 року Солом'янським районним судом міста Києва було винесено рішення по справі №760/20184/15-ц, яким позовні вимоги позивача були задоволені в повному обсязі, визнано незаконним звільненням та поновлено на посаді заступника головного бухгалтера центральної бухгалтерії ПАТ «НВП «Більшовик». 18 жовтня 2016 року з метою негайного виконання рішення суду було видано виконавчий лист по даній справі.

19 жовтня 2015 року ОСОБА_1 незаконно звільнено з посади заступника головного бухгалтера з фінансів-начальника фінансового бюро відділу центральної бухгалтерії ПАТ «НВП «Більшовик».

20 жовтня 2015 року позивача, разом з іншими працівниками, без попередження було не допущено до роботи, заборонено вхід на територію підприємства, пояснюючи це її звільненням з 19 жовтня 2015 року. Недопущення вивільнених працівників на підприємство здійснювалось на підставі наказу ПАТ «НВП «БІЛЬШОВИК» № 146 від 19 жовтня 2015 року. Про факт недопущення працівниками, в тому числі і Позивачем було складено Акт про недопущення на роботу.

21 жовтня 2015 року, позивач отримала поштовий лист від ПАТ «НВП «БІЛЬШОВИК» в якому зазначалось, що наказом №216 від 12 жовтня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника головного бухгалтера з фінансів - начальника фінансового бюро в зв'язку зі скороченням штату працівників за ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Також в цьому листі зазначалось, що позивач з невідомих причин не отримала копію наказу та трудову книжку в останній день роботи 19 жовтня 2015 року і про те, що вона може в будь-який день її отримати у відділі кадрів.

Проте, в останній день роботи 19 жовтня 2015 року, позивачу не було повідомлено про її звільнення з 20 жовтня 2015 року, більш того, ані копію наказу про її звільнення не було вручено, ані повернено трудову книжку, хоча ОСОБА_1 19 жовтня 2015 року працювала повний робочий день та знаходилась на своєму робочому місці.

Позивач намагалась отримати свою трудову книжку, але починаючи з 20 жовтня 2016 року, її разом з іншими працівниками не допускали на територію підприємства. На підтвердження цього були складені Акти про недопущення до роботи починаючи з 20.10.2015 року по 09.11.2015 року, які свідчать про умисне перешкоджання відповідача в отриманні Позивачами трудових книжок та копії наказів про звільнення.

19 травня 2016 року відповідач повернув трудову книжку. 20 травня 2016 року позивач нарешті змогла працевлаштуватися на нову роботу, але попередні 7 місяців залишалась безробітною, сподіваючись кожного дня на те, що відповідач поверне трудову книжку та надішле їх запрошення на її отримання. Відповідно до довідки від 20.09.2016 року ОСОБА_1 з 20 травня 2016 року і по сьогоднішній день працює в TOB «ПРОДАГРОСЕРВІС».

Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Таким чином, через умисне невиконання відповідачем вимог ст. 47 Кодексу законів про працю України, позивач ОСОБА_1 починаючи з 20 жовтня 2016 року по 19 травня 2016 року не мала можливості працевлаштуватися, оскільки не мала трудової книжки, яка б підтверджувала трудовий стаж та яку необхідно надати роботодавцю при працевлаштуванні на роботу.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

А частина 5 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачає, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивач зазначає, що враховуючи те, що звільнення відбулося 19 жовтня 2015 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два календарні місяці роботи, а саме за серпень та вересень 2015 року.

За серпень 2015 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 3749 (три тисячі сімсот сорок дев'ять) гривень 68 копійок за відпрацьовані 16 (шістнадцять) днів.

За вересень 2015 року позивачу було нарахована заробітна плата у розмірі 4329 (чотири тисячі триста двадцять дев'ять) гривень 35 копійок за відпрацьовані 19 (дев'ятнадцять) днів.

Таким чином, середньоденна заробітна плата працівника ОСОБА_1 становить: (3749 (три тисячі сімсот сорок дев'ять) гривень 68 копійок + 4329 (чотири тисячі триста двадцять дев'ять) гривень 35 копійок) / (16 (шістнадцять) днів + 19 (дев'ятнадцять) днів) = 230 (двісті тридцять) гривень 83 копійки.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункті 8 Порядку).

Загальна сума середнього заробітку становить: середньоденна заробітна плата х середньомісячне число робочих днів = 230 (двісті тридцять) гривень 82 копійки х 17,5 (сімнадцять цілих п'ять десятих) = 4039 (чотири тисячі тридцять дев'ять) гривень 35 (тридцять п'ять) копійок.

Позивач вважає, оскільки вона не працювала починаючи з 20 жовтня 2015 року по 19 травня 2016, то в час вимушеного прогулу включаються - листопад 2015 р., грудень 2015 р., січень 2016 р., лютий 2016 р., березень 2016 р., квітень 2016 р., травень 2016 - а це 7 місяців. Отже, оплата за час вимушеного прогулу становить: сума середнього заробітку х час вимушеного прогулу = 4039 (чотири тисячі тридцять дев'ять) гривень 35 (тридцять п'ять) копійок х 7 місяців = 28275 (двадцять вісім тисяч двісті сімдесят п'ять) гривень 45 копійок.

Тому, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу середній заробіток за період з 20 жовтня 2015 року по 19 травня 2016 року в сумі 28275 (двадцять вісім тисяч двісті сімдесят п'ять) гривень 45 копійок.

Враховуючи вищевикладене, позивач просила позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 06.11.2017 р. об'єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик», третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконним звільнення, визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі (760/20184/15) та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (№ 760/18684/16).

В судовому засіданні позивач та її представник - ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити. Визнати звільнення ОСОБА_1 незаконним, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу , як того вимагає ч. 2 ст.235 КЗпП України в розмірі 28275,45 грн.

Представники відповідача - Кушнір С.Л. подав письмові заперечення проти позову та 20.03.2018 року відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог КЗпП, оскільки відповідно до Статуту ПАТ НВП «Більшовик» товариство самостійно визначає структуру і штатний розпис, вивільнення здійснювалося без погодження профспілкового органу оскільки кількість всіх працівників менше 4 %, і підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 Колективного договору роботодавця не зобов`язано його погоджувати.

При цьому роботодавець забов"язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Позивачеві неодноразово було запропоновано обійняти вільні посади, проте позивач відмовлявся отримувати попередження, про що були складені відповідні Акти.

Посади: інспектора режимно-секретного відділу, завалювальника шихти у вагранки, слюсаря-електромонажника, електрика, слюсаря-ремонтника, підсобного робітника, машиніста крана, налагоджувальника КВПтаА, слюсаря КВПтаА не були запропоновані позивачу, оскільки вона не мала відповідної кваліфікації та відсутністю знань з електробезпеки та навчання безпечним умовам праці.

Відповідно до ст.43-1 КЗпП України звільнення головного бухгалтера підприємства та його заступників може бути проведено без згоди профспілкового комітет, проте відповідач отримав згоду первинної профспілкової організації.

Таким чином жодних порушень трудового законодавства при вивільненні позивача з боку відповідача не було.

В судовому засіданні представник відповідача - Кушнір С.Л. просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа у судове засідання не з'явився про розгляд справи був повідомлений належним чином.

Суд заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 04.04.1985 р. перебувала у трудових відносинах з ПАТ «НВП «Більшовик». З 20.10.2008 р. вона обіймав посаду заступника головного бухгалтера з фінансів-начальника фінансового бюро відділу центральної бухгалтерії ПАТ «НВП «Більшовик», на умовах повного робочого дня.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договiр до закiнчення строку його чинності можуть бути розiрванi власником або уповноваженим ним органом, в т.ч., у випадках змiн в організації виробництва i працi, в тому числі квiдацiї, реорганiзацiї, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, органiзацiї, скорочення чисельностi або штату працівників.

01.07.2015 відповідачем був виданий наказ № 83 «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису ПАТ «НВП «Більшовик» на 2015 рік яким введено в дію нову організаційну структуру та штатний розпис ПАТ НВП «Більшовик».

Наказом № 85 від 01.07.2015 виведено із організаційної структури деякі посади, в тому числі посаду заступника головного бухгалтера з фінансів-начальника фінансового бюро відділу центральної бухгалтерії ПАТ «НВП «Більшовик», яку обіймала позивач.

Наказом № 86 від 01.07.2015 виведено відповідні підрозділи із організаційної структури підприємства.

Наказом № 87 від 01.07.2015 було виведено із організаційної структури підприємства посади, що підлягають скороченню, в тому числі посаду, яку обіймала позивач - заступника головного бухгалтера з фінансів-начальника фінансового бюро відділу центральної бухгалтерії ПАТ «НВП «Більшовик».

ПАТ «НВП «Більшовик» надіслав голові Первинної профспілкової організації ПАТ «НВП «Більшовик» повідомлення №11/к-07/01 від 02.07.2015 р., про запланове звільнення працівників.

06.07.2015 позивач попереджена про майбутнє вивільнення, з яким вона ознайомлена 06.07.2015. В попередженні зазначено, що у зв'язку з відсутністю на підприємстві відкритих вакансій, що відповідають спеціальності чи посаді ОСОБА_1 адміністрація ПАТ «НВП «Більшовик» не може запропонувати позивачеві іншу роботу на даному підприємстві.

Наказом № 216/к від 12.10.2015 р. «Про звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників» позивач звільнена із займаної посади заступника головного бухгалтера з фінансів центральної бухгалтерії ПАТ «НВП «Більшовик» 19.10.2015 у зв'язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпПУкраїни.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, між іншим, п. 1 ст. 40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених, між іншим, п.1 ст.40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Встановлено, що позивач на момент звільнення була членом первинної профспілкової організації ПАТ «НВП «Більшовик».

На початку липня 2015 року адміністрація ПАТ «НВП «Більшовик» звернулася письмово до Первинної профспілкової організації ПАТ НВП «Більшовик» з повідомленням про заплановане звільнення № 11/к від 02.07.2015 для отримання згоди на вивільнення працівників.

06.07.2015 на засіданні первинної профспілкової організації ПАТ «НВП «Більшовик» було прийнято рішення про звернення до Фонду державного майна України з вимогою зобов`язати адміністрацію підприємства вчинити дії відповідно до вимог чинного законодавствадо Генерального директора ПАТ «НВП «Більшовик» з вимогою надати техніко-економічне обґрунтування проведення процесів реорганізації підприємства, що зумовили введення змін до структури управління та штатного розпису разом з всіма обгрунтовуючими документами.

23.07.2015 від адміністрації підприємства надійшов лист-відповідь до профспілкового органу, де було зазначено, що дане вивільнення здійснюється без погодження профспілкового органу оскільки кількість всіх працівників менше 4 %, і підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 Колективного договору роботодавця не зобов`язано його погоджувати.

Відповідно до ч. 5 ст. 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.

Крім цього, ч. 6 ст. 43 КЗпП України передбачено, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Як вбачається з довідки Голови об"єднаного профкому ПАТ «НВП «Більшовик» від 19.03.2018 року, в архіві профспілкової організації ПАТ «НВП «Більшовик», знаходиться оригінал подання на звільнення колишніх працівників підприємства у кількості 24 особи (вих. №11/к-07/01 від 02.07.2015 року), зокрема у даному переліку присутнє прізвище ОСОБА_1 Заперечень профспілкового комітету щодо звільнення з невідомих причин, надано не було.

Крім того, в матеріалах справи міститься заборона Фонду державного майна України щодо звільнення працівників, яка була оформлена наказом №1508 від 13 жовтня 2015 року. Факт отримання відповідачем даного наказу підтверджується відповідною відміткою на листі.

Згідно з частиною першою статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП України.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових зборів» при розгляді трудових спорів, пов`язаних зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Позивач та його представник в судовому засіданні факту скорочення чисельності та штату працівників у відповідача не спростовують, разом з тим. Посилається на наявність інших вакансій.

Як встановлено в ході судового розгляду, при звільненні позивача відповідачем було допущено порушення вимог ст.49-2 КЗпП України щодо обов`язку запропонувати йому іншу роботу на підприємстві.

Так, судом було встановлено, що позивачеві протягом липня, серпні, вересня 2015 року пропонувалися вакантні посади на підприємстві, разом з цим позивач відмовлявся підписувати пропозиції в зв'язку з чим уповноваженими особами відповідача були складені акти про відмову позивача в отриманні пропозиції про переведення на вільні вакантні посади.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що з 22.04.2014 р. вона працювала на посаді керівника відділу кадрів. ОСОБА_1 була звільнена з посади у зв'язку зі скороченням штату, були запропоновані вільні вакантні посади у письмовій формі. Отримувати повідомлення про запропоновані вакантні посади ОСОБА_1 відмовилась. Заходили до її кабінету та пропонували вакантні посади, позивач ОСОБА_1 відмовилась, про що складені акти про відмову. 06.07.2015 р. позивачу вручено повідомлення про вивільнення.

За фахом позивача, вільних вакантних місць на підприємстві не було, пропонувались позивачу вакантні посади, які були, однак ОСОБА_1 відмовлялась. Керувались штатним розкладом для запропонування вакантних посад, є персональна розстановка - робоча документація. Складено довідку, про вакантні посади, які не пропонувались позивачу, в зв"язку з тим, що не відповідали фаху позивача.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що на підприємстві обіймав посаду начальника відділу правової роботи ПАТ «НВП «Більшовик». Отримувати повідомлення про запропоновані вакантні посади ОСОБА_1 відмовилась, про що складені акти.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що працював старшим юрисконсультом відділу правової роботи управління правової роботи та майнових правовідносин. Він складав акт про відмову ОСОБА_1 отримання трудової книжки. Позивач отримала трудову книжку.

Разом з цим, як вбачається з «персональної розстановки» ПАТ «НВП «Більшовик» введеної в дію з 01.07.2015 (т.2, а.с.120-133), та довідки відділу кадрів від 19.03.2018 року № 11/к вакантні посади: юрисконсульта, начальника команди, інспектора режимно-секретного відділу інспектора режимно-секретного відділу, завалювальника шихти у вагранки, слюсаря-електромонажника, електрика, слюсаря-ремонтника, підсобного робітника, машиніста крана, налагоджувальника КВПтаА, слюсаря КВПтаА позивачеві не пропонувалися.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове виконання відповідачем вимог ст.49-2 КЗпП України щодо обов`язку запропонувати позивачу іншу роботу на підприємстві. При виконання даних вимог працівникові, що вивільняється мають бути запропоновані всі вакансії, що є на підприємстві.

Так, з точки зору ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу.

Питання щодо можливості переведення позивача на вакантні посади з врахуванням наявного у нього фаху, спеціальності, освіти, стажу та досвіду роботи та інших вимог, які ставляться до можливого кандидата, повинні бути обговорені і остаточно вирішені після того, як вакантні посади будуть йому фактично запропоновані.

Керівництво має запропонувати всі наявні вакансії і саме не повинно вирішувати, які посади можуть бути запропоновані позивачу, а які ні, оскільки в іншому випадку це не відповідає нормам трудового законодавства, т.я. такими діями обмежується право працівника самому обирати вакантну посаду, або звернутися до центру зайнятості для подальшого працевлаштування.

В судовому засіданні встановлено, що позивач в 1985 році закінчила Бердичівський машинобудівельний технікум за спеціальністю обробка метілів різаннєм, присвоєно кваліфікацію техніка-технолога. В 1991 році позивач закінчила Київський політехнічний інститут за спеціальністю технологія машинобудування, присвоєно кваліфікацію інженер-механік.

Крім того, з точки зору ст.49-2 КЗпП України при вивільненні працівнику має бути запропонована робота за відповідним фахом (спеціальністю) і лише при відсутності такої роботи інша робота, яка є на підприємстві, в установі, організації.

Відповідач мав можливість перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, проте не запропонував позивачу всі вакантні посади з дня попередження про вивільнення та до дня звільнення, які міг виконувати позивач з урахуванням його освіти, кваліфікації й досвіду роботи. Відповідачем не доведено неможливість виконання роботи за вакантними посадами позивачем, яка має вищу освіту та кваліфікацію інженера-механіка.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що відповідачем при звільненні позивача були допущені порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України, що призвело до порушення встановленого порядку звільнення працівника за п.1 ст.40 КЗпП України.

З огляду на викладене вище, порушення з боку відповідача ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні позивача, суд вважає, що звільнення позивача відбулося з порушенням установленого законом порядку, а тому він підлягає поновленню на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Закон у відповідності до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій ст. 235 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу

Вирішуючи питання щодо суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивача, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача, суд виходить з того, що середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 становить 230 (двісті тридцять) гривень 83 копійки = (3749 (три тисячі сімсот дев'ять) гривень / 16 (шістнадцять) днів + 19 (дев'ятнадцять) днів ).

Оскільки Позивач просить стягнути середній заробіток за період з 20 жовтня 2015 року по 19 травня 2016 р., то оплата за час вимушеного прогулу становить: 230,83 грн (сума середньоденного заробітку х на 147 робочих днів)= 33931,93 грн.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Виходячи з цього, за період з 20 жовтня 2015 року по 19 травня 2016 року, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 28275 (двадцять вісім гривень двісті сімдесят п'ять) гривні 45 (сорок п'ять) копійок.

З огляду на те, що позивач був звільнений від оплати судового збору під час звернення до суду з даним позовом, суд вважає, що судовий збір повинен бути стягнутий з відповідача на користь держави.

В силу п.п.2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України та ч.5 ст.235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі та в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 4039,35 грн. слід допустити до негайного виконання.

Керуючись ст. ст. 40, 43, 49-2, 231, 232, 233, 235 КЗпП України, ст.ст. 3, 12-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 354 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади заступника головного бухгалтера з фінансів центральної бухгалтерії Публічного акціонерного товариства Науково-виробниче підприємство «Більшовик» відповідно до наказу № 216/к від 12.10.2015.

Визнати незаконним наказ Публічного акціонерного товариства Науково-виробниче підприємство «Більшовик» від 12.10.2015 № 216/к про звільнення ОСОБА_1 в зв'язку зі скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника головного бухгалтера з фінансів центральної бухгалтерії Публічного акціонерного товариства Науково-виробниче підприємство «Більшовик» з 19 жовтня 2015 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Науково-виробниче підприємство «Більшовик» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 28275 грн. 45 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць в сумі 4039,35 грн. підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Науково-виробниче підприємство «Більшовик» на користь держави судовий збір в розмірі 833,95 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Солом'янський районний суд м. Києва. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

СУДДЯ: С.І. Кушнір