Єдиний унікальний номер 227/2219/17 Номер провадження 22-ц/4804/275/18
Головуючий у 1 інстанції: Здоровиця О.В. Єдиний унікальний номер 277/2219/17
Суддя-доповідач: Краснощокова Н.С. Номер провадження 22-ц/4804/275/18 Категорія: 5
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Краснощокової Н.С.,

суддів: Азевича В.Б., Жданової В.С.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області цивільну справу № 277/2219/17 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 червня 2018 року (суддя Здоровиця О.В.),

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про поділ спільного майна, нажитого у шлюбі.

З урахуванням уточнення до позовної заяви, що надійшло до суду 16.02.2018 року просив розділити майно, що належить йому та відповідачці на праві спільної сумісної власності, а саме приміщення магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, виділивши йому та відповідачці по 1/2 частині вказаного приміщення.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 червня 2018 року, з урахуванням ухвали цього суду від 30 липня 2018 року про виправлення описки, позов задоволено. Розділено спільне сумісне майно колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у вигляді вбудованого приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1, визнано право власності за кожним із сторін на 1/2 частину вказаного вбудованого приміщення магазину. Стягнено з кожного із сторін на користь держави судовий збір у розмірі 1 213 грн. з кожного.

У апеляційній скарзі відповідачка просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачеві у задоволенні позову. Посилається на те, що рішення є помилковим та безпідставним, таким, що не відповідає матеріалам справи та протирічить нормам матеріального права. Зокрема, зазначає, що задовольняючи позов суд виходив із того, що нею не надано доказів про те, що квартира, яка є предметом спору, була придбана, а потім переведена у статус нежитлового приміщення (магазину) лише за її кошти, як підприємця, тому має бути застосована презумпція належності магазину, як речі, набутої у шлюбі. Її доводи про те, що позивач за час шлюбу ніде не працював, суд не врахував, посилаючись на висновок МСЕК від 07.07.2016 року про встановлення позивачеві 2 групи інвалідності. Дійсно, вона не змогла надати докази отримання кредиту на купівлю вказаного приміщення, оскільки відповідні документи не збереглися ні у неї, ні в банку через давність відповідних дій, але ні позивач, ні його представник в ході розгляду справи не заперечували проти того, що вона отримала кредит на купівлю вказаного приміщення. Крім того, посилання суду на наявність вад здоров'я у позивача є безпідставними, оскільки фактично спірне приміщення придбавалося протягом 2003 року, а інвалідність позивача встановлена лише у 2016 році. Доказів щодо наявності будь - якого заробітку (доходу) позивача надано не було. Судом залишено поза увагою її відношення, як фізичної особи - підприємця, до зміненого статусу приміщення в період переведення квартири в статус нежилого приміщення (магазину). Так, квартира була придбана в період їх з позивачем шлюбу 04.07.2003 року шляхом оформлення договору купівлі - продажу не неї, рішенням виконкому Добропільської міської ради від 16 липня 2003 року квартира була визнана непридатною для проживання. Протягом 2005 року вона, як приватний підприємець, почала оформляти технічні документи на дане приміщення саме, як на фізичну особу - підприємця. Відповідно до свідоцтва про право власності від 22 серпня 2006 року, яке було видане виконкомом Добропільської міської ради на підставі рішення №329/4 від 16 серпня 2006 року «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об'єкту «Реконструкція вбудованого приміщення під магазин» вона стала власником цього магазину, як приватний підприємець, право власності якого було зареєстроване у Добропільському БТІ 22.08.2006 року. Вказані дії по переоформленню спірного приміщення магазину на ФОП ОСОБА_3 відбувалися за взаємною згодою з позивачем, а приміщення використовувалось виключно в її діяльності, як фізичної особи - підприємця. Тому вбудоване приміщення магазину не може бути об'єктом спільної власності з позивачем, оскільки майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу із наданням доказів надіслання його копії відповідачці 02.10.2018 року. У відзиві позивач просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Посилається на те, що рішення є законним та обґрунтованим. Відповідачка у апеляційній скарзі вказує на те, що квартира, яка є предметом спору, була придбана, а згодом переведена в статус нежитлового приміщення (магазину) лише за її кошти, як підприємця, а також на те, що він за період шлюбу майже не працював. Однак, вона свідомо замовчує обставини придбання квартири, що є предметом спору, а саме те, що гроші на придбання квартири були надані його батьками і ніякого кредиту на придбання квартири не було. За увесь час спільного життя в банках було оформлено 4 чи 5 кредитів і усі споживчі, жодного кредиту на придбання нерухомості чи іпотеки не бралося. Під час взяття кредитів він виступав позичальником або поручителем та значна частина погашення кредитних зобов'язань відбувалась за рахунок зароблених ним грошей. В ході судового розгляду ні він, ні його представник не стали заперечувати проти пояснень відповідачки про те, що вона отримувала кредитні кошти на купівлю приміщення, оскільки не вважали цю обставину важливою, бо навіть якщо припустити, що вона брала кредит на придбання нерухомості, то боргові зобов'язання були б спільними для обох з подружжя. Майно фізичної особи - підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі №6-1752цс15. Також відповідачка навмисно вводить в оману суд щодо того, що він під час шлюбу майже не працював і не мав заробітку. Згідно записів у трудовій книжці він працював з квітня 2000 року по травень 2002 року у Добропільському відділенні банку «Україна», у КБ «ПриватБанк» і ТОВ «Скіф». З 14 червня 2002 року він був взятий на облік у Добропільському центрі зайнятості та 12 липня 2002 року отримав допомогу по безробіттю за період з 12.07.2002 року по 08.06.2003 року у порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразову виплату для організації безробітним підприємницької діяльності. Ці кошти були надані відповідачці для первісної закупівлі товару для ведення підприємницької діяльності у орендованому приміщенні колишнього банку «Україна». 12 липня 2002 року він був зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа. У 2003 році він успішно здав іспит за програмою підготовки арбітражних керуючих, в подальшому здійснював діяльність арбітражного керуючого, крім того, працював у КП «Агрокомсервіс», АТВТ «Райагротехніка», ВГК «Донецькоблагротехсервіс». У 2013 році він закінчив підприємницьку діяльність у зв'язку з надходженням на державну службу у Добропільський відділ ДВС. Майже всі отримані від підприємницької діяльності кошти були витрачені на потреби сім'ї та підтримку підприємницької діяльності відповідачки. Крім того, 29.09.2017 року між ним та відповідачкою була укладена мирова угода та розписка, з тексту яких видно, що відповідачка була згодна поділити спільно нажите майно, однак, потім, незважаючи на домовленості, ОСОБА_3 спочатку вимагала від нього відмовитися від приміщення магазину та відкликати позов із суду, а після відмови позов не визнала та ввела суд в оману стосовно того, що спірне приміщення придбане за її кошти,так як він, за увесь час їх спільного життя майже не працював.

В засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_4 заперечував проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Сторони в засідання апеляційного суду не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені, відповідачка ОСОБА_3 надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Згідно із ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому суд визнав можливим розглянути справу за відсутності позивача та відповідачки.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд обґрунтовано виходив із встановлених у справі фактичних обставин та дотримався вимог матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 січня 2002 року, що підтверджено копією повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29.06.2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Під час перебування в зареєстрованому шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2003 року № 2526, посвідченого нотаріусом Добропільської нотаріальної контори, відповідачкою ОСОБА_3 була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 10 липня 2003 року ТОВ «Добропільське БТІ».

Рішенням виконавчого комітету Добропільської міської ради № 363 від 16.07.2003 року квартиру за адресою АДРЕСА_1 визнано непридатною для проживання.

На підставі рішення виконавчого комітету Добропільської міської ради «Про затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об'єкта «Реконструкція вбудованого приміщення під магазин» від 16.08.2006 року №329/4 виконавчим комітетом Добропільської міської ради ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - вбудоване приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 43,7 кв. м., що складає 1/50 частину житлового будинку.

Згідно з копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії НОМЕР_2, дата проведення державної реєстрації 06.02.2002 року ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа - підприємець.

У даній справі позивач просив розділити майно, що належить йому та відповідачці на праві спільної сумісної власності подружжя шляхом виділення йому та відповідачці по 1/2 частині приміщення магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись на те, що приміщення придбане під час шлюбу.

Задовольняючи позовні вимоги суд обґрунтовано виходив із того, що вказане приміщення придбане під перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, отже є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, доказів про те, що квартира була придбана, а згодом переведена у статус не житлового приміщення магазину лише за кошти відповідачки, як приватного підприємця, нею не надано.

Вказані висновки суду є вірними, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Частина перша статті 69 СК України встановлює, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Встановивши, що заявлене до поділу майно набуте сторонами за час шлюбу та доказів придбання цього майна відповідачкою за власні кошти не надано, суд дійшов правильного висновку про поділ цього майна з визнанням права власності за кожним із них на 1/2 частину приміщення магазину.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що майно фізичної особи - підприємця не може бути об'єктом спільної сумісної власності необґрунтовані.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (ст. 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності врегульовано ст. 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно з законом не може бути звернено стягнення.

ФОП, яка перебуває у шлюбі, відповідає за забов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно ФОП може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: 13 червня 2016 року в справі № 6-1752цс15 та 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 559/848/15-ц.

Зважаючи на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що приміщення магазину є спільним сумісним майном сторін та правильно задовольнив вимоги позивача про його поділ.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Рішення суду відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.С. Краснощокова

Судді: В.Б. Азевич

В.С. Жданова

Повне судове рішення складене 05 грудня 2018 року.

Суддя: Н.С. Краснощокова