Справа № 524/3469/16-ц
Провадження №2/524/17/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2018 року Автозаводський районний суд м Кременчука в складі:

головуючого судді Предоляк О.С.

при секретарі судового засідання Гладкій К.О.

за участю: позивача ОСОБА_1, її представника - адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника - адвоката ОСОБА_4

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім"єю та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якому, просить встановити факт проживання однією сім'єю з 13.08.1993 року по 13.05.2013 року без реєстрації шлюбу, поділити спільне мано подружжя, та виділити у її власність автомобіль IVECO, гараж в АДРЕСА_1, виділити у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2, зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за місцем реєстрації: АДРЕСА_2.

У подальшому позивач ОСОБА_1 14.03.2017 року змінила позовні вимоги і просить встановити факт проживання однією сім'єю з 13.08.1993 року по 13.05.2013 року без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3, та визнати за ОСОБА_1, в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на ? частку квартири за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 154,7 кв. м., на ? частку об'єкту нерухомого майна (магазин) за адресою: АДРЕСА_3, на ? частку автомобілю марки IVECO д.н.з. НОМЕР_4.

Вказана зміна позову прийнята судом.

Щодо цього ухвалою суду від 20.02.2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності вирішено розглядати у загальному позовному провадженні. Розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. В ході проведення підготовчого засідання з'ясовано предмет, підстави позову та докази, якими сторони обґрунтовують свої доводи і заперечення.

Ухвалою від 12.04.2018 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності до судового розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час шлюбних відносин з чоловіком вони набули в спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_2, автомобіль марки IVECO д.н.з. НОМЕР_4. Також, позивач стверджує, що із відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У цей період часу, придбали за спільні кошти квартиру АДРЕСА_4, яка в подальшому переобладнана під магазин промислових товарів з будівництвом окремого входу. (а.с.67-69)

Відповідач направив до суду свій відзив на зміни до позову про поділ спільного майна подружжя, в якій погодився, що об'єктами спільного майна подружжя є квартира за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 154,7 кв. м. та автомобіль марки IVECO д.н.з. НОМЕР_4 щодо якого, ОСОБА_1 погодилась отримати грошову компенсацію . У свою чергу, заперечував щодо задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю з 13.08.1993 року по 13.05.2013 року без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 та визнання об'єктом спільного сумісного майна об'єкту нерухомого майна - нежитлового приміщення - магазину за адресою: АДРЕСА_4. Свої заперечення пояснює тим, що в період з 05.12.1997 року по 09.03.2006 року не проживав з позивачем однією сім'єю та за особисті кошти придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_4, яка в подальшому переобладнана під магазин промислових товарів з будівництвом окремого входу для здійснення ним підприємницької діяльності. (а.с. 201-203)

Ухвалою суду від 15.05.2018 року відмовлено ОСОБА_1 в прийнятті уточненої позовної заяви до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності та в задоволенні клопотання про витребування доказів.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_2 вимоги позову підтримали у повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. Щодо предмету позову, то незважаючи на те, що судом відмовлено у прийнятті змін до позову про що постановлена ухвала, наполягали на позові саме в цій редакції. Промова у дебатах приєднана до справи.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат ОСОБА_4 частково заперечували проти задоволення позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю з 13.08.1993 року по 13.05.2013 року без реєстрації шлюбу з позивачем та визнання об'єктом спільного сумісного майна об'єкту нерухомого майна - магазин за адресою: АДРЕСА_4. Щодо іншого майна, погодились з позовом. Промова у дебатах приєднана до справи.

Суд, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З вимог п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України постає, що, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що сторони у справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі в період часу з 13.08.1993 року по 04.12.1997 року та з 10.03.2006 року по 13.05.2013 року, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб № 4 від 11.01.2017 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 04.12.1997 року, свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 від 10.03.2006 року, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука у справі № 524/314/13-ц від 13.05.2013 року.

Від шлюбних відносин мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 від 06.04.1995 року.

Також, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 від 10.11.2011 року. І згідно свідоцтва про встановлення батьківства серії НОМЕР_9 від 20.11.2001 року батьком ОСОБА_7 визнано - ОСОБА_3

У період шлюбу подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбано за спільні кошти квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_10 від 22.09.2008 року, яке видане не підставі рішення виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області про затвердження акту розподілу квартир та офісних приміщень № 931 від 08.09.2008 року.

Також, у період шлюбу подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбано за спільні кошти автомобіль марки IVECO д.н.з. НОМЕР_4, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11.

Вартість транспортного засобу, відповідно до висновку експертно автотоварознавчого дослідження становить 63 145 грн., який зареєстрований за ОСОБА_3

Сторони по справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, підтверджують придбання за спільні кошти квартири АДРЕСА_2, та автомобіля марки IVECO д.н.з. НОМЕР_4.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, визнані учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, надані суду докази безспірно свідчать про те, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5, оскільки набуто ними під час шлюбу та ведення спільного господарства, за їх спільні кошти, тому належить кожному з них у рівних частках, тобто по 1/2 частині кожному.

Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Вирішуючи питання про поділ вказаного спірного майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд має застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 надала свою згоду на отримання грошової компенсації вартості своєї частки спірного майна - транспортного засобу.

Оскільки сторонами та їх представниками підтверджено, що зазначені вище нерухоме та рухове майно придбано у період шлюбу сторін, вказане майно є об'єктом спільної власності подружжя та може бути предметом поділу в судовому порядку.

Щодо частини позовних вимог, які не визнаються відповідачем, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Отже, предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім'ї; спільне проживання, пов'язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов'язків.

Як роз'яснено у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Так, рішенням Автозаводського районного суду м Кременчука від 04 грудня 1997 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано. Визначено місце проживання малолітнього сина сторін з батьком.

Як пояснила позивач ОСОБА_1 необхідність розірвання шлюбу з визначенням місця проживання сина з батьком виникла у зв'язку з ухиленням ОСОБА_3 від призову.

Допитані у судовому засіданні мати відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 підтвердила суду нетривале проживання сина з батьком.

Визначальними для суду є покази свідка ОСОБА_6 сина сторін по справі, який надав суду свідчення, в яких підтвердив, спільне проживання батьків подружнім життям в орендованій батьком квартирі, участь матері у спільному бізнесі подружжя, продажу іграшок.

Факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в період часу з 05.12.1997 року по 09.03.2006 року однією сім'єю, без укладення шлюбу, який має значення для справи, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 від 10.11.2001 року доньки ОСОБА_7 та свідоцтвом про встановлення батьківства серії НОМЕР_9 від 20.11.2001 року, згідно з яким батьком ОСОБА_7 визнано - ОСОБА_3, показами свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13 у їх сукупності.

Покази свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, на думку суду, не спростовують факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період часу з 05.12.1997 року по 09.03.2006 року однією сім'єю, без укладення шлюбу.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку, суд вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1, дійсно, в період часу з 05.12.1997 року по 09.03.2006 року проживали однією сім'єю, без укладення шлюбу, підтримували фактичні шлюбні відносини, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, піклувалися один про одного та про дітей, спільно їх виховували та вважали себе подружжям.

ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у встановлений судом період перебування у фактичних шлюбних відносинах не перебували у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

ОСОБА_3 з 12.02.1997 року та по теперішній час є приватним підприємцем

ОСОБА_1 у спірний період не працювала, коштів на утримання дітей не отримувала, що постає з пояснень позивача та не спростовано відповідачем.

Згідно договору купівлі - продажу квартири, посвідченого 22.08.2001 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 7961, ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_4.

У подальшому, на підставі акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію від 28.02.2003 року проведена реконструкція квартири АДРЕСА_4, під магазин промислових товарів з будівництвом окремого входу (а.с.13).

В матеріалах справи мається дозвіл виконавчого комітету Кременчуцької міської ради за № 00361 виданий ПП ОСОБА_6 від 14.05.2003 року на здійснення діяльності торгівлю непродовольчими товарами у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_3» по АДРЕСА_4 (а.с.13)

У державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення магазин не зареєстрував.

Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Згідно з Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, що також передбачено ст. 182 ЦК України.

Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності та інших речових прав.

Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об'єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, визначає Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127.

Пунктом 45 зазначеного Порядку передбачено, що для державної реєстрації права власності у зв'язку із зміною суб'єкта такого права в результаті реконструкції об'єкта нерухомого майна, у тому числі в результаті переведення об'єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки подаються: документ, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об'єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта; технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об'єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалась у результаті спільної діяльності).

Як встановлено судом та підтверджується наявними у справі матеріалами, за відповідачем ОСОБА_3 у встановленому законом порядку не зареєстровано право власності на квартиру після її реконструкції.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а за правилами ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цивільними актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд, вважає, що відповідно до вимог ст. 4 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відсутність в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за ОСОБА_3 нерухомого майна - нежитлового приміщення - магазину, за наявності відповідного акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію, не позбавляє можливості ОСОБА_1 виконати рішення в цій частині.

Згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 3 ч.1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй. йому особисто.

Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд враховує висновок Верховного Суду України викладений в Постанові від 25 листопада 2015 року (справа № 6-2333цс15) відповідно до якого, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Враховуючи вищевказане, презумпцію, визначену у Сімейному кодексі України вищезазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає розподілу у рівних часткам між співвласниками із припиненням прав спільної сумісної власностіта встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судові витрати розподіляються згідно ст. 142 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 24,60, 69, 70-105,110,111,112,114 СК України, ст.ст.2, 10, 12, 13, 16, 76-82, 89, 133,141, 247, 258, 263, 264, 265, 273, 274, 279, 293, 315, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 05.12.1997 року по 09.03.2006 року без реєстрації шлюбу.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 154,7 кв. м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку квартири за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 154,7 кв. м.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на ? частку квартири за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 154,7 кв. м.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 об'єкт нерухомого майна - нежитлового приміщення магазину непродовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку об'єкту нерухомого майна - нежитлового приміщення магазину непродовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на ? частку об'єкту нерухомого майна - нежитлового приміщення магазину непродовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_4.

Стягнути з ОСОБА_3, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки IVECO, д.н.з. НОМЕР_4. в розмірі 31 572, 50( тридцять одна тисяча пятсот сімдесят дві, 50) грн.

Стягнути з ОСОБА_3, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_3, у повернення сплаченого судового збору суму в розмірі 5 440,01 грн. (п'ять тисяч чотириста сорок грн. 01 коп)

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд міста Кременчука Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.С Предоляк