Постанова

Іменем України

26 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 219/6053/2016-ц

провадження № 61-20827св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Головне управління Національної поліції в Донецькій області, Прокуратура Донецької області, Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Державної казначейської служби України та заступника прокурора Донецької області на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 червня 2017 року у складі судді Радченко Л. А. та рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Азевича В. Б., Агєєва О. В., Жданової В. С.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Прокуратури Донецької області, Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури і суду.

Позовна заява мотивована тим, що 07 жовтня 2008 року порушено кримінальну справу за фактом умисного заподіяння ОСОБА_4 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя ОСОБА_5 в момент їх заподіяння, за ознаками, передбаченими частиною першою статті 121 КК України. 18 листопада 2016 року кримінальне провадження закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України у зв'язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 128 КК України.

Позивач незаконно перебував під слідством у період з 07 жовтня 2010 року по 18 листопада 2016 року, неодноразово був засуджений вироками судів, які скасовувались, і кримінальна справа направлялась на додаткове розслідування, провів у місцях позбавлення волі 2,5 місяці. Всі ці обставини призвели до порушення нормальних життєвих зв'язків позивача, він зазнав душевні страждання та переніс нервове потрясіння, у нього погіршився стан здоров'я, його репутація, як особи, яка мала військове звання бойового офіцера, була зіпсована. Всі ці обставини негативно позначилися також на членах його сім'ї. 09 грудня 2014 року померла його мати, яка не дочекалась реабілітації сина. На підставі викладеного просив суд відшкодувати йому у порядку, передбаченому статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», моральну шкоду у розмірі 310 400 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 червня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_4 у рахунок відшкодування моральної шкоди 296 533 грн.

У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кримінальне провадження було закрито у зв'язку із недоведеністю винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого статтею 128 КК України (первісне обвинувачення за частиною 1 статті 121 КК України), а тому відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач має право на відшкодування йому моральної шкоди. Мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди має розраховуватись виходячи із суми однієї мінімальної заробітної плати станом на день ухвалення судового рішення. Відповідно до статті 8 Закону України від 21 грудня 2016 року «Про Державний бюджет України на 2017 рік» станом на 01 січня 2017 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 3 200 грн. З урахуванням зазначеного і засад розумності, виваженості та справедливості, суд стягнув з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України у рахунок відшкодування ОСОБА_4 моральної шкоди 296 533 грн.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року апеляційні скарги заступника прокурора Донецької області та Державної казначейської України задоволено частково, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 червня 2017 року в частині визначення способу відшкодування моральної шкоди змінено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_4 296 533 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та до цих правовідносин не застосовуються положення пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно з яким до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, розрахунок проводиться з урахуванням мінімальна заробітної плати у розмірі 1 600 грн. Доводи апеляційних скарг щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права суд визнав необґрунтованими та погодився із висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням мінімальної заробітної плати, встановленої на день ухвалення рішення у справі. Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення судом способу відшкодування шкоди, апеляційний суд виходив із того, що кошти на відшкодування позивачу моральної шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

У вересні 2017 року Державна казначейська служба України подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що Державна казначейська служба України не несе цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади України. Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, не зазначили жодного доказу вини Державної казначейської служби України у вчиненні нею протиправних дій відносно ОСОБА_4 та наявності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Судами не враховано положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Статтею 2 цього Закону передбачено підстави, які дають право на відшкодування шкоди, - зокрема, закриття кримінальної справи за недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. При цьому вказані події мають знаходитись між собою у причинно-наслідковому зв'язку. У випадку закриття провадження за відсутності події злочину, відсутності в діянні складу злочину або недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду виникає лише після встановлення незаконності дій посадових осіб вказаних органів. Суди на зазначену обставину увагу не звернули та дійшли передчасного висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. Вирішуючи спір, суди не з'ясували, яких саме моральних та фізичних страждань було завдано позивачу, та не вказали, які втрати майнового характеру він поніс, а розмір моральної шкоди значно завищено.

У касаційній скарзі, поданій 04 жовтня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Донецької області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити рішення суду апеляційної інстанцій в частині розміру моральної шкоди, зменшивши її розмір до 148 266 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено наявність у ОСОБА_4 права на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» за час незаконного перебування під слідством чи судом, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Однак, суди не врахували пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», у якому зазначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом (01 січня 2017 року) не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін у закони України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн. Таким чином, розмір моральної шкоди має розраховуватись з мінімального розміру заробітної плати, який становить 1 600 грн, а не - 3 200 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою заступника прокурора Донецької області та витребувано її матеріали з Артемівського міськрайонного суду Донецької області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року і зупинено виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу Прокуратури Донецької області, у якому зазначав, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування законних рішень судів першої та апеляційної інстанцій. Посилання заявника про незастосування судами пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» є необґрунтованим, оскільки ця норм закону не регулює правовідносини, які виникли між сторонами.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу Державної казначейської служби України, в якому зазначав про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 жовтня 2008 року порушено кримінальну справу за фактом умисного заподіяння ОСОБА_4 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя ОСОБА_5 в момент їх заподіяння, за ознаками, передбаченими частиною першою статті 121 КК України.

Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 липня 2009 року ОСОБА_4 засуджено за частиною першою статті 121 КК України до п'яти років позбавлення волі та змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 вересня 2009 року вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 липня 2009 року скасовано та справу направлено прокурору на додаткове розслідування, міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасовано.

Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 червня 2010 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_4 за частиною першою статті 121 КК України направлена прокурору для проведення додаткового розслідування, міра запобіжного заходу ОСОБА_4 у вигляді підписки про невиїзд залишена без змін.

Постановами слідчого відділу Костянтинівського міськвідділу міліції управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 29 грудня 2010 року ОСОБА_4 пред'явлено обвинувачення у злочині, передбаченому частиною 1 статті 121 КК України, та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 червня 2011 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину за частиною першою статті 121 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п'яти років з іспитовим строком на два роки відповідно до статті 75 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 09 вересня 2011 року вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 червня 2011 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою прокурора Костянтинівського міжрайонної прокуратури від 21 грудня 2012 року змінено обвинувачення ОСОБА_4 з частини першої статті 121 КК України на статтю 128 КК України.

Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 грудня 2012 року кримінальну справу відносно ОСОБА_4 за статтею 128 КК України закрито відповідно до статті 49 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2013 року постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 грудня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 листопада 2013 року кримінальну справу відносно ОСОБА_4 за статтею 128 КК України закрито згідно із статтею 49 КК України та звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 13 січня 2014 року постанову Костянтинівсьокго міськрайонного суду Донецької області від 05 листопада 2013 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 листопада 2014 року ОСОБА_4 засуджено за злочин, передбачений статтею 128 КК України, та призначено йому покарання вигляді 200 годин громадських робіт.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2015 року вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 листопада 2014 року скасовано та справу повернуто прокурору Костянтинівського міжрайонної прокуратури для доопрацювання.

Постановою слідчого відділу Костянтинівського міськвідділу міліції управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 29 грудня 2015 року кримінальне провадження за статтею 128 КК України закрито у зв'язку з відсутністю в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення.

Постановою керівника Костянтинівської місцевої прокуратури від 20 травня 2016 року постанову слідчого відділу Костянтинівського міськвідділу міліції управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 29 грудня 2015 року про закриття кримінального провадження за статтею 128 КК України скасовано і матеріали провадження направлено для додаткового розслідування.

Постановою прокурора Костянтинівської місцевої прокуратури від 18 листопада 2016 року кримінальне провадження закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України у зв'язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 у суді у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 128 КК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом прямо передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Вищевикладене дає підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи; при цьому, визначений законом розмір є мінімальним, який гарантований державою, а суд, виходячи із обставин конкретної справи, може визначити і більший розмір відшкодування.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року, § 62).

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин справи, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач незаконно перебував під слідством у період з 07 жовтня 2010 року по 18 листопада 2016 року та 2,5 місяці перебував під вартою, у зв'язку із чим він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі, визначеному з урахуванням одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» та виходили із того, що рішення у цій справі ухвалено у 2017 році, у зв'язку з чим розмір такого відшкодування має бути обрахований із мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення, тобто станом на 2017 рік - 3 200 грн.

Доводи касаційної скарги Державної казначейської служби України про те, що вона виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов'язаннями і є самостійним учасником цивільних правовідносин відповідно до частини першої статті 2 ЦК України, а тому не повинна нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади, є необґрунтованими, оскільки згідно з пунктом 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів є одним із основних завдань Державної казначейської служби України, яка також здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно змінив рішення суду першої інстанції в частині способу стягнення та стягнув на користь позивача моральну шкоду з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Крім того, колегія суддів суду касаційної інстанції відхиляє доводи касаційних скарг про те, що для визначення розміру відшкодування позивачу моральної шкоди необхідно брати, як розрахункову величину, мінімальну заробітну плату у розмірі 1 600 грн, як це передбачено пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення суду ухвалені відповідно до норм матеріального та процесуального права, доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявників з висновками, викладеними судами попередніх інстанцій у цих судових рішеннях.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведе, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги та залишити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служба України та касаційну скаргу заступника прокурора Донецької області залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б.І. Гулько

Д. Д. Луспеник