ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 465/10636/13-ц

провадження № 61- 3802 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління державної автомобільної інспекції Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, на рішення Франківського районного суду Львівської області від 16 вересня 2015 року, ухвалене суддею Гулієвою М. І., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 5 лютого 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Савуляка Р. В., Бермеса І. В., Мусіної Т. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У 2007 році ОСОБА_4 та ОСОБА_9 звернулися з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на автомобіль. Уточнивши у травні 2013 року позовні вимоги, просили стягнути з ОСОБА_7 збитки від продажу автомобіля в сумі 7 000 доларів США.

Посилались на те, що у жовтні 2005 року між ними та ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі доручення на розпорядження автомобілем Хонда Аккорд, 1993 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, що належав ОСОБА_6 на праві власності, був укладений договір на розпорядження цим автомобілем.

За цієї угодою за автомобіль було сплачено 35 350 грн., що становило еквівалент 7 000 доларів США.

7 травня 2007 року працівники ДАІ вилучили у ОСОБА_5 автомобіль за підозрою про викрадення за заявою ОСОБА_10, який керував автомобілем за дорученням від імені ОСОБА_11, про що було порушено кримінальну справу № 117-382 за частиною першою статті 190 КК України; кримінальна справа закрита 1 листопада 2012 року.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2011 року визнано недійсною біржову угоду № АЛ 017307 від 27 листопада 2003 року про купівлю-продаж автомобіля, укладену між представником ОСОБА_11 та ОСОБА_6, як таку, що укладена поза волею власника автомобіля ОСОБА_11 на підставі фіктивних документів.

Приймаючи до уваги правові наслідки недійсності правочину - скасування біржової угоди, скасування права власності ОСОБА_6 та встановлення права власності на автомобіль за ОСОБА_11, позивачі просили стягнути з ОСОБА_7 7 000 доларів США на відшкодування збитків, понесених за купівлю спірного автомобіля.

У липні 2014 року уточнили позовні вимоги та просили стягнути з ОСОБА_7 середню ринкову ціну автомобіля Хонда Аккорд станом на травень 2007 року в сумі 6 615 доларів США, що еквівалентно 77 329,35 грн.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, позивачі просили визнати договір доручення удаваним, визнати його договором купівлі-продажу і, застосувавши правила, що регулюють недійсність договору купівлі-продажу, стягнути на користь ОСОБА_5 6 000 доларів США, тобто суму, яку визнавав ОСОБА_7, що еквівалентно 77 700 грн. згідно курсу НБУ станом на 3 листопада 2014 року, з ОСОБА_6

У серпні 2015 року позивачі збільшили суму збитків у зв'язку із зміною курсу долара та просили стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 6 000 доларів США, що еквівалентно 129 660 грн. згідно курсу НБУ станом на 31 липня 2015 року.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року позов задоволено. Визнано удаваним договір доручення, укладений 18 жовтня 2005 року між ОСОБА_6 в особі ОСОБА_7 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 8294, яким у порядку передоручення уповноважено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 представляти інтереси ОСОБА_6 з питань експлуатації і розпорядження належного йому автомобіля Хонда Аккорд, 1993 року випуску.

Визнано, що між ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу автомобіля.

Стягнено з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 129 660 грн. збитків та 162 грн. судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що, отримуючи від ОСОБА_7, який діяв в інтересах ОСОБА_6, доручення на розпорядження автомобілем, сторони фактично укладали договір купівлі-продажу, що не заперечувалось ними. Оскільки ОСОБА_6 не був власником автомобіля, то не мав права розпоряджатись ним, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Тому з ОСОБА_6 підлягає стягненню сума коштів, отриманих ним від продажу автомобіля.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 5 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони є законними та обґрунтованими.

У березні 2016 року ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_8 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд невірно визначив характер правовідносин сторін та помилково виходив з того, що кошти за автомобіль підлягають стягненню з ОСОБА_6, адже договір укладено між ОСОБА_7 та позивачами, а ОСОБА_6 коштів від ОСОБА_12 не отримував. Вказує, що він на час відчуження автомобіля позивачам був добросовісним набувачем автомобіля, отже, до спірних правовідносин не може бути застосована стаття 661 ЦК України. Суд, на його думку, не врахував, що позивачі при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля, оформлюючи доручення, діяли свідомо та розуміли, що укладають удавану угоду; суд не врахував спливу позовної давності на звернення до суду з позовом саме до нього, адже з позовними вимогами позивачі звернулись у 2014 році.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вважають, що судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги безпідставними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та ухвалою цього ж суду від 20 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами встановлено, що відповідно до біржової угоди від 25 листопада 2003 року автомобіль Хонда Аккорд, 1993 року випуску, на підставі доручення від імені ОСОБА_11 продано ОСОБА_6 і 27 грудня 2003 року даний автомобіль зареєстрований за ним Яворівським МРЕВ ДАІ.

24 березня 2004 року ОСОБА_6 видав, у тому числі, ОСОБА_7 доручення на право розпорядження та зняття з обліку в органах ДАІ автомобіля Хонда Аккорд ,1993 р. випуску, належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 27 грудня 2003 року, у тому числі уповноважив представляти його інтереси з питань, пов'язаних з відчуженням автомобіля, та одержувати належні йому кошти тощо.

18 жовтня 2005 року ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_6, у порядку передоручення за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом ОСОБА_13 за реєстровим № 8294, уповноважив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 представляти інтереси ОСОБА_6 з питань експлуатації і розпорядження належним йому автомобілем Хонда Аккорд,1993 року випуску.

Також судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали ОСОБА_7 6 000 доларів США за придбаний автомобіль, що ОСОБА_7 не заперечував.

7 травня 2007 року спірний автомобіль вилучили працівники ДАІ за підозрою у викраденні за заявою ОСОБА_10, який розпоряджався автомобілем на підставі доручення від імені ОСОБА_11; за фактом викрадення порушено кримінальну справу № 117-382 за ч.1 ст. 190 КК України, яку постановою від 1 листопада 2012 року закрито за відсутністю складу злочину.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2011 року визнано недійсною біржову угоду № АЛ-017307, укладену 27 грудня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 про купівлю-продаж автомобіля Хонда Аккорд, 1993 року, та визнано за ОСОБА_11 право власності на спірний автомобіль Хонда Аккорд, 1993 року випуску.

Відповідно до ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, тобто у такому випадку існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

В силу статті 237, частини третьої статті 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений), як правило, лише зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсним відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання договору доручення удаваним правочином та визнання цього договору договором купівлі-продажу, суд виходив з доведеності обставин щодо фактичного придбання у жовтні 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 автомобіля Хонда Аккорд,1993 року випуску, в ОСОБА_7, який діяв від імені власника автомобіля ОСОБА_6, за 6 000 доларів США.

Касаційний суд погоджується із таким висновком судів попередніх інстанцій, адже, виходячи із встановлених судами фактичних обставин справи, умов договору доручення на розпорядження автомобілем та незаперечення відповідачем ОСОБА_7 факту продажу ним автомобіля та отримання за нього коштів, укладений між сторонами договір доручення має ознаки удаваного правочину, адже доручення на розпорядження автомобілем вчинено з метою приховати інший правочин - договір купівлі-продажу, при цьому сторонами за цим договором є позивачі, з однієї сторони, та ОСОБА_6, від імені якого діяв ОСОБА_7, з іншої сторони.

Також судами встановлено, що ОСОБА_6 не мав права на розпорядження автомобілем, оскільки не був його власником як на час укладення договору доручення на ім'я ОСОБА_7, так і на час укладення оспорюваного удаваного договору доручення з позивачами, що є підставою для визнання його недійсним згідно зі статями 203, 215 ЦК України, тому суди першої та апеляційної інстанцій, з якими погоджується і касаційний суд, дійшли обґрунтованого висновку про недійсність договору купівлі-продажу, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства.

При цьому суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що можливе неодержання ОСОБА_6 виручених ОСОБА_7 коштів не може бути підставою для відмови у позові, оскільки ця обставина стосується виконання умов іншого договору - договору доручення, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, та не позбавляє ОСОБА_6 права звернутися до суду із відповідним позовом з метою захисту своїх прав.

Судами надана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наявними у справі доказами, висновки судів відповідають обставинам справи і доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують їх.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Проте, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов'язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Оскільки ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року зупинено виконання рішення суду до закінчення касаційного провадження, виконання рішення за результатами його перегляду підлягає поновленню відповідно до вимог частини третьої статті 436 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409-416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду Львівської області від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 5 лютого 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Франківського районного суду Львівської області від 16 вересня 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В.Ступак

Г. І. Усик