Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 569/5886/16-ц

провадження № 61-12565св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2017 року в складі судді Куцоконя Ю. П. та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 18 січня 2018 року в складі колегії суддів: Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту.

Позовна заява мотивована тим, що 24 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ВАТ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 50 000 дол. США зі сплатою 13,4 % річних за використання кредитних коштів, з кінцевим строком повернення до 23 жовтня 2017 року. Позивач вказував, що цей договір укладений під впливом обману та з порушенням вимог законодавства. Умови кредитного договору є незаконними та несправедливими і такими, що суперечать ЦК України, Законам України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншим нормам цивільного законодавства.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив визнати порушеним його право як споживача фінансових послуг банку; визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 27 жовтня 2007 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4не доведено, що умови кредитного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві та суперечать цивільному законодавству. При укладенні договору про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2007 року відповідачем були дотримані всі вимоги чинного законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 18 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили укладення договору під впливом обману позивачем не надано, а судом не встановлено.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що в кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту. Кінцева сума відсотків перевищує суму кредиту у два рази, тому наявний дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту. Кредитний договір ставить позивача як споживача (позичальника) в тяжке несправедливе становище в договірних зобов'язаннях, умови кредитного договору суперечать добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача.

У квітні 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що умови кредитного договору, які погоджено сторонами, не суперечать нормам ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», тому умови оспорюваного кредитного договору є справедливими. При цьому відповідач надав позивачеві повну, достовірну та детальну інформацію про сукупну вартість кредиту відповідно до кредитного договору.

10 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 24 жовтня 2007 року між ВАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 50 000 дол. США зі сплатою 13,4 % річних за використання кредитних коштів, з кінцевим строком повернення до 23 жовтня 2017 року.

Умовами кредитного договору встановлено обов'язок позичальника повертати суду кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів у розмірі 760 дол. США.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 24 жовтня 2007 року між ВАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 були укладені договори поруки та іпотеки.

Також 24 жовтня 2007 року між ВАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 була укладена додаткова угода № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2007 року, якою сторони погодили внести зміни до кредитного договору, у тому числі затверджено додаток № 1 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» та додаток № 2 - «Тарифи Банку».

Суди встановили, що оспорюваний кредитний договір містить: детальний розпис сукупної вартості кредиту (додаток № 1 до додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2007 року); графік платежів (додаток № 1 до додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2007 року); вид і предмет кожної супутньої послуги (додаток № 1 до додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2007 року, пункт 3.5.5 додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2007 року); значення реальної відсоткової ставки (стовпчик 7 додатку № 1 до додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2007 року); абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді (стовпчик 8 додатку № 1 до додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2007 року); попередження позичальника про валютні ризики (інформаційний лист, отриманий позичальником перед укладенням кредитного договору, пункт 10.13 кредитного договору).

Встановлено, що позивач за власною ініціативою звернувся до банку з проханням про надання кредиту. Договір було підписано позивачем добровільно, без жодного примусу і без зауважень. Позивачу ніхто не перешкоджав в ознайомлені з текстом договору, детального розпису та умов надання кредиту і позивач мав можливість з ними ознайомитися. Добровільно підписавши договір, позивач висловив свою згоду з усіма умовами цього договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

При цьому згідно із частинами першою, другою, четвертою та п'ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що зібраними у справі доказами підтверджено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» та «Тарифи Банку», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

У відповідності до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Доказів, що доводили б факт умисних дій чи умисної бездіяльності банку із метою обману позичальника, а також доказів, що доводили б заперечування або замовчування банком наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню кредитного договору, позивачем суду не було надано.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, на підтвердження наявності умислу в діях відповідача з метою обману позивача, на підтвердження істотності значення обставин щодо яких, як вважає позивач, його було введено в оману, а також на підтвердження самого факту обману.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що позивачу не було доведено до відома всі істотні умови кредитного договору, оскільки позивач при укладенні кредитного договору отримав свій екземпляр, з текстом якого був ознайомлений, та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на кожній сторінці цього договору, позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк