Справа № 298/344/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 липня 2018 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Кондора Р.Ю., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великоберезнянського районного суду ухваленого 20 вересня 2017 року головуючим суддею Лютянська М.С. у справі за позовом ОСОБА_2 до голови Великоберезнянської районної державної адміністрації ОСОБА_1 та редакції газети «Карпатська Зірка» про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

встановила:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до голови Великоберезнянської районної державної адміністрації ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

В обґрунтування позову зазначає, що 06 березня 2017 року на Інтернет ресурсі «Березний 24» вийшла стаття з інтервю голови Великоберезнянської районної державної адміністрації ОСОБА_1 Та у даному інтервю відповідач зробив різкі, безпідставні і надумані заяви, які не ґрунтуються ні на яких фактах чи відповідають дійсності і є такими, що псують його честь і гідність як громадянина особисто, так і його як голову Великоберезнянської районної ради. В своєму інтервю ОСОБА_1 заявив, що: «Друга причина, чому ОСОБА_2 відмовив обласній владі - особиста залежність від Мукачева. Виборчі потреби Аграрної партії задовольнялися з Мукачева, зрозуміло, що в такій ситуації поводитися по-іншому ОСОБА_2 вже не міг. А цими «потребами» могли бути кошти на підкуп виборців.

Результат такої, мяко кажучи, недалекоглядної поведінки весь район відчуває на власній шкурі. Такого більше нема ніде в області», а також, що: «Як наслідок, маємо голову районної ради та депутатів, що повністю залежні від мукачівського гаманця. Ще одна проблема куплених мандатів це рівень освіти, а точніше - її відсутність. Подумайте тільки, яка якість роботи може бути в таких керівників та депутатів, що у школі на трійках сиділи. От тому і маємо таку районну раду. Своєї голови в них теж немає, всі рішення приймає куратор Аграрної партії ОСОБА_3 («Файта»). ОСОБА_3 розпродав-«роздерибанив» пів-району на підставних людей та фірми, через різні схеми продавав районні землі гектарами, «кришував» корупцію та разом з бандитом Копчею очолював місцевий криміналітет. На посаді державного службовця став мільйонером. Згідно із законом він мав «сидіти», але в наших реаліях продовжує наживатися на районі через своїх посіпак. За 15 років ОСОБА_3 разом із ОСОБА_2 та іншими подільниками, будучи при владі, тільки думали про себе. Ніколи вони не будуть ні жити, ні думати , ні робити по-іншому. Це аксіома. Обгортку змінити можна, а начинка та сама залишиться, «з душком».

До речі, наскільки мені відомо, і ОСОБА_3, і ОСОБА_2 знову поміняли політичну орієнтацію, вони тепер однопартійці це показово. Знайшли нового хазяїна з більшим гаманцем. Про таке потрібно говорити і нагадувати постійно….».

В подальшому, 10 березня 2017 року вийшов девятий номер Великоберезнянської районної газети «Карпатська зірка». В даному номері на другій сторінці газети є така ж сама стаття з інтервю голови Великоберезнянської районної державної адміністрації ОСОБА_1 Позивач вважає, що діями ОСОБА_1 порушено недоторканість його особистого (приватного) життя, надано відомості, що є недостовірними та ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію.

На підставі викладеного просив визнати недостовірною інформацію, яка розміщена в мережі Інтернет на сайті «Березний 24» та газеті «Карпатська Зірка», що була опублікована в №9 від 10 березня 2017 року, зміст якої вказано вище та зобовязати відповідача не пізніше наступного дня від набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію, вказану у вищезазначених джерелах у такий же спосіб. У який вона була поширена. А саме: через мережу Інтернет на сайті «Березний 24» та місцевій пресі «Карпатська Зірка».

Ухвалою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 05 липня 2017 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача редакцію газети « Карпатська Зірка».

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 20.09.2017 року даний позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що згідно експертного дослідження вся інформація про позивача виражена у формі оціночного судження, що не є предметом захисту згідно ст.277 ЦК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (тут і надалі в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи в мережі Інтернет на сайті «Березний 24» та газеті «Карпатська Зірка», яка була опублікована в №9 від 10 березня 2017 року розміщена наступна інформація:

«Друга причина, чому ОСОБА_2 відмовив обласній владі, - особиста залежність від Мукачева. Виборчі потреби Аграрної партії задовольнялися з Мукачева, зрозуміло, що в такій ситуації поводитися по-іншому ОСОБА_2 вже не міг. А цими «потребами» могли бути кошти на підкуп виборців.

Результат такої, мяко кажучи, недалекоглядної поведінки весь район відчуває на власній шкурі. Такого більше нема ніде в області», а також, що: «Як наслідок, маємо голову районної ради та депутатів, що повністю залежні від мукачівського гаманця. Ще одна проблема куплених мандатів це рівень освіти, а точніше - її відсутність. Подумайте тільки, яка якість роботи може бути в таких керівників та депутатів, що у школі на трійках сиділи. От тому і маємо таку районну раду. Своєї голови в них теж немає, всі рішення приймає куратор Аграрної партії ОСОБА_3 («Файта»). ОСОБА_3 розпродав-«роздеребанив» піврайону на підставних людей та фірми, через різні схеми продавав районні землі гектарами, «кришував» корупцію та разом з бандитом Копчею очолював місцевий криміналітет. На посаді державного службовця став мільйонером. Згідно із законом він мав «сидіти», але в наших реаліях продовжує наживатися на районі через своїх посіпак. За 15 років ОСОБА_3 разом із ОСОБА_2 та іншими подільниками, будучи при владі, тільки думали про себе. Ніколи вони не будуть ні жити, ні думати , ні робити по-іншому. Це аксіома. Обгортку змінити можна, а начинка та сама залишиться, «з душком».

До речі, наскільки мені відомо, і ОСОБА_3, і ОСОБА_2 знову поміняли політичну орієнтацію, вони тепер однопартійці це показово. Знайшли нового хазяїна з більшим гаманцем. Про таке потрібно говорити і нагадувати постійно….».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що поширена відповідачем інформація про позивача є негативною і відповідачем не спростовано презумпцію недостовірності такої інформації.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні норми містилися в ст.ст.10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції).

Колегія суддів констатує, що ч. 3 ст. 277 ЦК України, якою було встановлено презумпцію недостовірності негативної інформації, виключено на підставі Закону № 1170-VII від 27.03.2014 р. Таким чином, посилання позивач на дану норму, яке взято судом до уваги, та посилання самого суду на п.18 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» стосовно покладення обовязку доведення достовірності інформації на відповідача є помилковими.

Тобто, виходячи з принципу змагальності сторін, саме позивач має доводити недостовірність поширеної стосовно нього негативної інформації, чого ним не зроблено.

Більше того, заперечуючи даний позов, відповідачем надано суду висновок експертного дослідження №056/351 від 27.06.2017 р., вчиненого Українським бюро лінгвістичних експертиз, згідно якого негативну інформацію щодо ОСОБА_2 виражено у формі оцінного судження (а.с.50-72).

Даному доказу суд взагалі не дав жодної оцінки в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Колегія суддів констатує, що хоча даний висновок не є судовою експертизою в розумінні ЦПК України, в той же час такий слід оцінювати як письмовий доказ у сукупності з іншими доказами.

Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування обставин вказаних у висновку експертного дослідження №056/351 від 27.06.2017 р., а відтак, колегія суддів бере інформацію викладену в ньому до уваги.

Як розяснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Таким чином, оскільки вищезазначена інформація виражена у формі оціночного судження (на підтвердження чого відповідачем надано докази, які позивачем не спростовані), то така інформація не є предметом захисту згідно ст. 277 ЦК України, а позивач в даному випадку має право на відповідь у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Крім того, предявивши даний позов ОСОБА_2 не конкретизував, яка саме інформація із всього масиву статей, стосується безпосередньо нього, і є недостовірною та порушує його права.

Також апеляційний суд зважує на п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до якого належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

В даному випадку інформація першочергово (06.03.2017р.) була розміщена на Інтернет ресурсі «Березний 24», а в подальшому (10.03.2017р.) була відтворена у газеті «Карпатська Зірка».

Позивач предявив даний позов виключно до відповідача газета «Карпатська Зірка», не залучивши при цьому у якості співвідповідача Інтернет ресурс «Березний 24», хоча з прохальної частини позовної заяви слідує, що частково вимоги стосуються й вказаного Інтернет видання.

Тобто має місце й неналежний субєктний склад сторін, що є додатковою підставою для відмови в задоволенні позову.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а тому рішення суду першої інстанції, що відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати у вигляді судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги у розмірі 704 грн.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задовольнити.

Рішення Великоберезнянського районного суду від 20 вересня 2017 року, скасувати та ухвалити в справі постанову суду, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 до голови Великоберезнянської районної державної адміністрації ОСОБА_1 та редакції газети «Карпатська Зірка» про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 704 грн., судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 10 липня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді