Справа № 209/3179/18
Провадження № 2/209/1530/18
28 листопада 2018 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Байбари Г.А.,
за участі секретаря Герасимчук І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Камянське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.
В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Згідно особистого рахунку на квартиру та довідки ТОВ «ЄРЦ КП» від 13 вересня 2018 року, вона та її син ОСОБА_3 зареєстровані та постійно проживають у вказаній квартирі. Крім неї та сина, у квартирі також зареєстрований її брат відповідач ОСОБА_2, який без поважних причин не мешкає у житловому приміщенні з 2013 року. Його місце проживання їй невідомо, речі відповідача у квартирі відсутні. Вселитися у спірну квартиру відповідач не намагався і вона не чинила йому перешкоди у проживанні. Факт непроживання відповідача у квартирі підтверджується актом про непроживання, складеним комісією КП КМР «УКОЖФ» від 17 вересня 2018 року. Оскільки ОСОБА_2 не мешкає у квартирі, то виникають проблеми із сплатою надмірних комунальних послуг, які йому не надаються, але нараховуються, чим порушуються її права. Посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 383, ч.2 ст. 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив на позовну заяву.
Виходячи з наведеного, відповідно до п.1 ч.3 ст. 223, ч.1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд, зі згоди позивача, ухвалив розглянути справу у судовому засіданні за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення.
Позивач ОСОБА_1 у вступному слові стисло виклала зміст та підстави своїх позовних вимог щодо предмету позову та надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Крім того, допитана як свідок згідно ст. 234 ЦПК України, надала показання про те, що відповідач є її братом, який не мешкає у квартирі АДРЕСА_2 пять років. Відповідач постійно проживає у Росії, тому вона хоче виписати його із квартири. Вказана квартира у 1993 році була приватизована її матірю ОСОБА_4, її батьком ОСОБА_5, нею - позивачем, та її братом ОСОБА_2 Брат одружився і став мешкати у Києві. Батьки розлучилися і після розлучення батько також залишив спірну квартиру. Вона, позивач, самостійно придбала для себе іншу квартиру, а в квартирі АДРЕСА_3 залишилася проживати лише мати. У 2011 році брат розлучився і повернувся проживати до матері у спірну квартиру. Вона, позивач, мала намір купити для себе більшу квартиру, а мати хотіла продати спірну квартиру та купити будинок. Вони домовилася, що вона, позивач, продасть свою квартиру та викупить частки спірної квартири. Коли вона продала свою квартиру, то віддала матері гроші, за які вона купила будинок, до якого переселилася із квартири. Відповідач у 2013 році переїхав проживати до Росії. У 2015 році був укладений договір дарування, за яким брат та батьки подарували їй свої частки спірної квартири. Під час укладення договору дарування мати діяла від свого імені та від імені брата ОСОБА_2, який довіреністю уповноважив її на укладення договору дарування належної йому частки квартири. На теперішній час вона є єдиним власником квартири. Після укладення договору дарування мати та батько самостійно виписалися із квартири, а відповідач залишився бути зареєстрованим у житловому приміщенні. Зі сторони брата не було ніяких претензій до неї з приводу спірної квартири, в якій він не мешкає з 2013 року, будь-яких речей та документів брата у квартирі немає. Брат постійно проживає та працює у Росії. Він не виписався з квартири, бо не хоче приїздити в Україну. У 2014 році вона зареєструвала шлюбу та змінила прізвище «Гнеєва» на «Косинська» . Зараз вона має намір продати спірну квартиру.
Вислухавши вступне слово позивача, її показання як свідка, встановивши фактичні обставини, зміст спірних правовідносин та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1, дівоче прізвище якої ОСОБА_2, є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 22 грудня 1993 року відділом обліку та розподілу житлової площі Дніпродзержинського міськвиконкому, згідно з розпорядженням № 3103 від 22 грудня 1993 року (а.с. 6), договором дарування трьох четвертих часток в праві власності від 02 лютого 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі за № 169 (а.с. 7), та свідоцтвом про шлюб, виданим 06 червня 2014 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 183 (а.с. 14).
Зазначена квартира складається із трьох житлових кімнат, має загальну площу 71,7 кв.м., житлову площу 40,6 кв.м., що підтверджується особовим рахунком на квартиру (а.с. 8), який відкритий на імя позивача ОСОБА_1
Згідно акту про непроживання від 17 вересня 2018 року, що складений на підставі свідчень мешканців квартири № 93 (ОСОБА_7І.) та квартири № 92 (ОСОБА_8Г.) будинку 11 по бульвару Героїв в м. Камянське, та затверджений директором КП КМР «УКОЖФ» (а.с. 10), відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2013 року.
В заявленому позові та в судовому засіданні позивач стверджувала, що її брат ОСОБА_2 з 2013 року мешкає та працює в Росії. Він не предявляв до неї ніяких претензій з приводу його проживання у спірній квартирі, а в житловому приміщенні відсутні його особисті речі та документи.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2, який був членом сімї позивача ОСОБА_1, не проживає у спірній квартирі без поважних причин більше одного року, а саме з 2013 року, будь-які угоди між ним та власником квартири не укладалися.
Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у випадку відсутності члена сімї без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено угодою між ним та власником житла чи законом .
Реєстрація відповідача у спірній квартирі ущемляє права позивача, як власника, створює перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням в належній позивачу на праві власності квартирі по в АДРЕСА_5.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом у спірній квартирі, є підставою для зняття його з реєстрації, що відноситься до компетенції Відділу реєстрації (зняття з реєстрації) фізичних осіб адміністрації Дніпровського району Камянської міської ради.
Керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265, 280- 282 ЦПК України, суд
Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення,
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 грн. сплаченого судового збору.
Повне судове рішення складено 30 листопада 2018 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач може оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення або позивачем та іншими учасниками справи апеляційної скарги, якщо заяву та апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Г.А. Байбара.