Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 320/648/17-ц Головуючий у 1-й інстанції: Сметаніна А.В.
Провадження № 22-ц/778/159/18 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

Бєлки В Ю.,

За участю секретаря: Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що їй належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина належить її чоловікові ОСОБА_5 В зазначеній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_4, який є родичем її чоловіка. Однак, відповідач з січня 2015 року фактично в квартирі не проживає, а самостійно знятись з реєстрації не бажає. Визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою є необхідним, оскільки позивач несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг та має намір оформити житлову субсидію. Реєстрація відповідача порушує права позивача, як власника, у зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по 1/2 частині кожному, що підтверджується копією договору купівлі - продажу квартири від 28.04.2004 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.04.2004 року (а.с. 6, 7).

Після придбання квартири в 2004 році, в ній, за згодою власників, був зареєстрований відповідач ОСОБА_4, який є рідним братом співвласника вказаної квартири та третьої особи по справі - ОСОБА_5

Згідно довідки № 0200 від 26.01.2017 року, яка видана Семенівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області, ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 однак з січня 2015 року не проживає за вказаною адресою (а.с. 8).

Судом було вірно встановлено, що у 2004 році після реєстрації в спірній квартирі відповідач постійно мешкав в квартирі протягом двох-трьох місяців, після чого зняв іншу квартиру в с. Семенівка. Однак, незважаючи на наявність орендованої квартири, відповідач продовжував майже кожний день приходити до квартири, в якій був зареєстрований, допомагав брату робити ремонтні роботи, харчувався там, приймав душ, прав білизну, іноді залишався ночувати. В квартирі знаходились його робочі речі, будівельні інструменти. Отже, відповідач, незважаючи на наявність орендованої квартири, зв'язку зі спірним помешканням не втрачав, навідувався туди, залишав свої особисті речі, іноді ночував.

Також судом правильно встановлено, що в 2015 році відповідач був вимушений переїхати до будинку АДРЕСА_3, щоб доглядати за будинком після смерті бабусі. Через деякий час він перевіз до будинку в с. Охримівка своїх батьків.

В судовому засіданні суду першої інстанції було оглянуто закордонний паспорт відповідача, відповідно до якого з 22 травня 2016 року по 13 листопада 2016 року ОСОБА_4 знаходився за межами території України у Польщі. Як пояснив в судовому засіданні сам відповідач до Польщі він виїжджав на заробітки.

З виписки № 75/43/19 стаціонарного хворого ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_6 з 07.01.2017 року по 25.01.2017 року перебував на стаціонарному лікуванні Якимівської ЦРЛ з діагнозом: гострий інфаркт міокарда. ОСОБА_6 є батьком відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5, який після перенесеного інфаркту потребував стороннього догляду, в зв'язку з чим відповідач ОСОБА_4 вимушений був після виписки батька з лікарні, переїхати до будинку АДРЕСА_3, де мешкав батько, для догляду за ним.

Отже, починаючи з 2015 року відповідач не проживав в квартирі АДРЕСА_1 з поважних причин: виїжджав на заробітки до Польщі, здійснював доглядав за хворим батьком.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вона проживає в селі Семенівка з 1992 року та є депутатом Семенівської сільської ради. Сім'ю ОСОБА_4 вона знає вже 15 років. Їй відомо, що ОСОБА_4 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1. З 2004 року ОСОБА_4 проживав протягом трьох років у зазначеній квартирі. Потім почав проживати в іншій квартирі, яку винаймав. З 2015 року по весну 2016 року ОСОБА_4 вона не бачила. Навесні 2016 року вона бачила ОСОБА_4 в спірній квартирі, він там мешкав протягом двох місяців, вона бачила його майже кожен день чи через день. З січня 2017 року вона ОСОБА_4 не бачила.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Отже, за змістом указаних норм можливість визнання особи такою, що втратила право користування житлом, пов'язується з непроживанням у житлі понад відповідний строк з неповажних причин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач дійсно періодично не проживає у квартирі АДРЕСА_1, однак причини його не проживання є поважними, оскільки, по-перше, пов'язані з особливістю його роботи (є будівельним майстром), по-друге, пов'язані з виїздом за кордон на заробітки та доглядом за хворим батьком за місцем його мешкання. Крім того, деякі речі відповідача знаходяться в спірній квартирі, періодично він з'являється до квартири, залишається там ночувати. Вказані обставини свідчать про те, що зв'язку з квартирою, в якій відповідач зареєстрований, він не втрачав. Відповідач має намір проживати в квартирі, іншого місця проживання ОСОБА_4 не має.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції також вірно виходив із того, що ОСОБА_5, який є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 не заперечує проти користування відповідачем квартирою.

Такі висновки суду є правильними, відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки або базуються на викладі фабули справи, або є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди ОСОБА_3 з висновками суду та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно з'ясовані обставини справи, висновки суду відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляді спору застосовані правильно, у справі ухвалено законне і обґрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору, понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: