Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 465/5492/15-ц

провадження № 61-3790св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - приватне підприємство «МДФ»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, на рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2015 року у складі головуючого судді Дзеньдзюра С. М. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді - Бойко С. М., суддів: Мельничук О. Я., Штефаніци Ю. Г.,

встановив:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу № 465/5492/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 465/5492/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - приватне підприємство «МДФ» (далі - ПП «МДФ»), про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2013 року позивач передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 5 800 доларів США за купівлю автомобіля «Daewoo Lanos», транзит НОМЕР_1. Цього ж дня позивач з ОСОБА_4 в ПП «МДФ» склали довідку-рахунок. Однак під час реєстрації транспортного засобу «Daewoo Lanos», транзит р. н. НОМЕР_1, у центрі надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування міст Дрогобич, Трускавець, Борислав та Дрогобицького району при ГУМВС України у Львівській області було встановлено, що зображення відтиску гербової печатки в обліковій картці від 10 грудня 2013 року НОМЕР_3 нанесене не рельєфним мастичним кліше, а за допомогою комп'ютерної чи іншої оргтехніки кольорового відтворення зображення струменевим способом. Бланк свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 знаходиться в розшуку, ініціатором якого є ГУМВС м. Севастополя. Зважаючи на викладене, вважає, що надав грошові кошти відповідачу за автомобіль, яким ОСОБА_4 фактично не мав права розпоряджатись, тобто останній отримав їх безпідставно.

З огляду на викладене позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 5 800 доларів США.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 5 800 доларів США, що еквівалентно 138 678 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки в інший спосіб він не може його захистити. Відповідач визнав той факт, що отримав від позивача кошти у розмірі 5 800 доларів США, в той час як договір купівлі-продажу автомобіля між сторонами укладено не було.

У травні 2016 року представник ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій просив рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, щодо спірних правовідносин не може бути застосована стаття 1212 ЦК України, оскільки підставою набуття грошових коштів став усний договір купівлі-продажу автомобіля.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, зазначаючи про те, що відповідач не мав правових підстав від свого імені укладати договір купівлі-продажу автомобіля, а тому безпідставно отримав грошові кошти. Просив судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 27 грудня 2013 року ОСОБА_4, не будучи власником чи уповноваженою власником на продаж транспортного засобу особою транспортного засобу марки «Daewoo Lanos», транзит р. н. НОМЕР_1, отримав від позивача ОСОБА_3 кошти в сумі 5 800 доларів США за продаж зазначеного транспортного засобу на підставі довідки-рахунку.

Дійсним власником вказаного вище транспортного засобу є ОСОБА_6, а бланк свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 знаходиться в розшуку, ініціатором якого є ГУМВС м. Севастополя.

Під час проведення реєстраційної операції у Центрі надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування міст Дрогобич, Трускавець, Борислав та Дрогобицького району при ГУ МВСУ у Львівській області з реєстрації транспортного засобу марки «Daewoo Lanos», транзит р. н. НОМЕР_1, придбаного ОСОБА_3 в торгівельній організації ПП «МДФ» відповідно до довідки-рахунку серії ВІА №208331 від 27 грудня 2013 року було встановлено, що зображення відтиску гербової печатки в обліковій картці НОМЕР_3 від 10 грудня 2013 року було нанесене не рельєфним мастичним кліше, а за допомогою комп'ютерної чи іншої оргтехніки кольорового відтворення зображень струменевим способом, про що доведено до відома Дрогобицький МВ ГУ МВСУ у Львівській області, яким матеріали досудового розслідування по вказаних фактах було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На підставі частини п'ятої статті 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Відчуження транспортного засобу може бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами через нотаріуса; продаж шляхом оформлення довідки-рахунку.

Згідно із пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі-правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Таким чином, придбання ОСОБА_3 автомобіля «Daewoo Lanos» було здійснено відповідно до вимог Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів.

Згідно з статею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Такий висновок суду першої інстанції повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

Враховуючи те, що довідка-рахунок підтверджує укладення договору купівлі-продажу автомобіля між сторонами, то характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням наведеного рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В.М. Коротун

В. І. Крат