Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 743/452/15-ц

провадження № 61-20521св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 вересня 2016 року у складі судді: Жовток Є. А, та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2016 року у складі суддів: Губар В. С., Страшного М. М., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 листопада 2006 року між банком, та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № CNGLAU00150573, згідно із яким позичальник отримав кредит у розмірі 57 747,90 грн на придбання автомобіля та його оформлення, з терміном користування до 28 листопада 2011 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 164 551,35 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 21 499,79 грн, заборгованість за відсотками - 65 783,96 грн, заборгованість з комісії - 2 076,36 грн, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань - 75 191,24 грн, яку банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2016 року, позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 110 859,90 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів мотивовані тим, що ОСОБА_2 не виконав в повному обсязі свої зобов'язання за кредитним договором. 27 серпня 2012 року рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором було виконано частково, в межах суми коштів отриманих від реалізації предмета застави. На стадії зарахування коштів було встановлено недостатність виручених коштів для погашення заборгованості відповідача в повному обсязі. Станом на 01 квітня 2015 року у відповідача перед позивачем наявна заборгованість в сумі 164 551,35 грн.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся із касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_3, на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2016 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у 2010 році задоволено позов банку та звернуто стягнення на предмет застави автомобіль, який 27 серпня 2012 року було реалізовано, а кошти отримані від продажу автомобіля пішли у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. У подальшому, банк майже через 5 років після спливу строку закінчення дії договору та трьох річної позовної давності, звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості. Посилання судів про початок перебігу строку позовної давності з 27 серпня 2012 року, тобто часу коли банку стало відомо про виникнення залишку заборгованості ОСОБА_2 перед банком є безпідставними. ОСОБА_2 з квітня 2012 року жодних дій по сплаті заборгованості за кредитом не здійснював, реалізацію автомобіля здійснював сам банк. За таких обставин, позовна давніть повинна обчислюватися з 01 квітня 2012 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Суди встановили, що 28 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № CNGLAU00150573, згідно із яким останній отримав кредит у розмірі 57 747,90 грн, із яких 44 940 грн - кошти на придбання автомобіля, 12 807,90 грн - на сплату страхових платежів, передбачених договором, на термін з 28 листопада 2006 року до 28 листопада 2011 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 листопада 2006 року між сторонами було укладено договір застави, згідно із яким ОСОБА_2 передав у заставу банку автомобіль марки ВАЗ-21112, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 44 940 грн.

Суди встановили, що ОСОБА_2 в повному обсязі не виконав свої зобов'язання за кредитним договором № CNGLAU00150573 від 28 листопада 2006 року, внаслідок чого, станом на 01 квітня 2015 року існує заборгованість в сумі 164 551,35, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 21 499,79 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 65 783,96 грн, заборгованості по комісії за користування кредитом - 2 076,36 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 75 191,24 грн.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2010 року у справі № 2-628/2010 позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CNGLAU00150573, укладеним 28 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, в розмірі 59 000,00 грн, яка складається з поточного кредиту - 15 154,16 грн, поточних відсотків - 178,94 грн, простроченого кредиту - 20 477,95 грн, прострочених відсотків - 21 553,46 грн, пені - 1 635,46 грн задоволено частково Звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль ВАЗ-21112, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2, шляхом його продажу АТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу цього автомобіля з іншою особою-покупцем, передано в заставу АТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у ОСОБА_2 належного йому на праві власності автомобіля ВАЗ-21112, 2006 року випуску, номер кузова/шасі: НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, та надано АТ КБ «ПриватБанк» повноваження знімати автомобіль з обліку в органах Державної автомобільної інспекції та всі повноваження, необхідні для здійснення продажу вказаного автомобіля. В іншій частині вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 22 лютого 2011 року рішення Ріпкинського районного суду від 08 листопада 2010 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Передано в заклад АТ КБ «ПриватБанк», шляхом вилучення у ОСОБА_2, належного йому на праві власності автомобіль ВАЗ 21112, 2006 року випуску, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1. Надано АТ КБ «ПриватБанк» повноваження знімати автомобіль ВАЗ 21112, 2006 року випуску, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, з обліку в органах Державної автомобільної інспекції та всі повноваження, необхідні для здійснення продажу вказаного автомобіля. В іншій частині рішення Ріпкинського районного суду від 08 листопада 2010 року залишено без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

За правилами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі та починається перебігу позовної давності.

Звертаючись у квітні 2015 року із позовом щодо стягнення заборгованості, яка нарахована банком після ухвалення рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2010 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 лютого 2011 року, тобто після змінистроку виконання зобов'язання, банк пропустив позовну давність щодо заборгованості за кредитом, про застосування якої заявлено відповідачем в запереченнях (а. с. 238 - 240, Т. 1). Тому суди зробили неправильний висновок про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом.

Після рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2010 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 лютого 2011 року, якими було звернуто стягнення на предмет застави, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CNGLAU00150573, банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

Встановивши, що рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2010 року та рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 22 лютого 2011 року на користь банку було звернуто стягнення на предмет застави, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CNGLAU00150573, суди зробили неправильний висновок про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

За таких обставин доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені рішення скасувати, та в позові відмовити.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 вересня 2016 року та ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2016 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило