Постанова

іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 755/16157/15-ц

провадження № 61-1253св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Форція-ЛТД»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року у складі судді Гончарука В. П. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Прокопчук Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форція-ЛТД» (далі - ТОВ «Форція-ЛТД»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2, та просив витребувати від ТОВ «Форція-ЛТД» металевий збірно-розбірний торгівельний павільйон НОМЕР_1 розміром 200 см х 350 см загальною площею 7 кв.м, що знаходиться на земельній ділянці, розташованій на території автомобільного ринку по АДРЕСА_1 яким незаконно без відповідної правової підстави заволодів відповідач, створивши йому перепони щодо повернення цього майна.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2008 року, укладеного між ним та ОСОБА_2, він набув право власності на майно - металевий збірно-розбірний торговельний павільйон НОМЕР_1 розміром 200 см х 350 см загальною площею 7 кв.м на території автомобільного ринку по бульвару Перова, 19а у місті Києві для ведення роздрібної торгівлі, сплативши продавцю номінальну вартість набутого майна. До укладення цього договору ОСОБА_2 розпискою від 05 травня 2008 року передав йому зазначений торговельний павільйон на умовах розпорядження цим майном на власний розсуд. 01 грудня 2008 року він уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Парк Сервіс» (далі - ТОВ «Парк Сервіс») договір НОМЕР_1 на право зайняття на платній основі місця НОМЕР_1 на земельній ділянці, розташованій на території автомобільного ринку за адресою: АДРЕСА_1 У березні 2011 року з'явився новий співвласник ринку автозапчастин - ТОВ «Форція-ЛТД», з яким укладалися наступні договори щодо розташування спірного торговельного павільйону. Однак у договорах оренди земельної ділянки за вимогою відповідача вже вказувалося не місце розташування малої архітектурної форми (далі - МАФ), а оренда самого торговельного павільйону, який відповідач назвав «складським приміщенням». Останній договір з відповідачем було укладено 01 січня 2014 року строком до 31 грудня 2014 року. ТОВ «Парк-Сервіс» направило йому припис-попередження від 12 червня 2014 року НОМЕР_1 про звільнення охоронної зони кабельної мережі від МАФа, яким запропонувало до 15 липня 2014 року самостійно прибрати МАФ з охоронної зони кабельної мережі. Після закінчення строку дії договору від 01 січня 2014 року НОМЕР_1/19-14-5 він більше не укладав аналогічних договорів на новий строк, а навпаки неодноразово робив спроби забрати свій торговельний павільйон з території авторинку з метою встановлення його в іншому місці, однак працівники ТОВ «Форція-ЛТД» чинили йому опір, заявляючи, що спірний павільйон належить їм. Посилаючись на вказане, просив задовольнити позов.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано правовстановлюючих документів, які підтверджували б його право власності на спірний збірно-розбірний торговельний павільйон. Разом з тим, рішенням Господарського суду міста Києва від 20 липня 2015 року у справі № 910/13023/15 за позовом ТОВ «Форція-ЛТД» до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_1 про стягнення 19 623 грн 80 коп., розірвання договору та повернення майна, вимоги позивача було задоволено повністю. Це рішення набрало законної сили згідно з постановою Київського апеляційного господарського суду від 26 січня 2016 року, з якої вбачається, що спірне майно не належить ОСОБА_1

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції, виходив з того, що апеляційний суд на порушення вимог статей 10, 303 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року) не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, належним чином не перевірив доводів позивача і не дав належну правову оцінку наданим ОСОБА_1 доказам на підтвердження його права власності на спірне майно, зокрема, договору купівлі-продажу від 12 травня 2008 року, укладеному між позивачем і ОСОБА_2, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість рішення місцевого суду і відсутність підстав для його скасування, оскільки воно ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою той факт, що первісним набувачем спірного павільйону був ОСОБА_2 на підставі договору підряду від 06 березня 2008 року № 28 (далі - Договір підряду), укладеного між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕМБУД-Т» (далі - ТОВ «РЕМБУД-Т»). До набуття відповідачем права власності на торговельні павільйони, що вказані у договорі купівлі-продажу № 19-13-10 від 03 грудня 2010 року, укладеному між ТОВ «Форція-ЛТД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Санлізинг» (далі - ТОВ «Санлізинг»), протягом двох років він вже займався на території авторинку торговельною діяльністю, сплачуючи ринковий збір та плату за торговельне місце як власник павільйону НОМЕР_1. Доказами цього є договори оренди торгового місця, укладені між ним та ТОВ «Парк-Сервіс» з 01 грудня 2008 року. У висновку будівельно-технічної експертизи зазначено, що спірний павільйон за своїми розмірами повністю відповідає тим параметрам, які вказані у Договорі підряду та договорі купівлі-продажу від 12 травня 2008 року, тобто має загальну площу 7 кв.м, а не 7,5 кв.м, як це вказано у договорі № 19-13-10 від 03 грудня 2010 року, укладеному між ТОВ «Форція-ЛТД» та ТОВ «Санлізинг». Суди безпідставно не взяли до уваги надані ним та третьою особою докази, які засвідчили факт набуття ним у власність спірного майна, зазначивши, що це майно набуте ним без достатньої правової підстави. Судами помилково взято до уваги рішення господарських судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вказані рішення скасовані Вищим господарським судом України, а справу передано на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. Крім того, слідчим відділом Дніпровського Управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві порушено кримінальне провадження від 22 вересня 2015 року № 0012643 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України, посадовими особами адміністрації автомобільного ринку, у якому він визнаний потерпілим.

У січні 2018 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому підтримав викладені у ній доводи і підтвердив, що належний йому спірний торговельний павільйон на законних підставах був переданий ним у власність ОСОБА_1 як рухоме майно шляхом укладення простого письмового правочину. ТОВ «Форція-ЛТД» прав власності на це майно не мало і не має.

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97‒ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).

За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п'ятої статті 13 цього Кодексу щодо меж здійснення цивільних прав.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Тобто право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Судами встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що 06 березня 2008 року між ТОВ «РЕМБУД-Т» (Підрядник) та ОСОБА_2 (Замовник) було укладено Договір підряду, за умовами якого Підрядник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, на свій ризик виготовити за завданням Замовника з використанням своїх матеріалів та устаткування торговельний павільйон з проведенням електричних мереж розміром 3,5 м х 2 м загальною площею 7 кв.м, розмістивши його на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 (територія авторинку з боку бульвару Перова, що у місті Києві), а Замовник в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, зобов'язується прийняти та оплатити зазначені вище роботи.

Згідно з пунктом 3.1.1 Договору підряду Замовник сплачує Підряднику суму в розмірі 23 тис. грн шляхом переказу відповідних грошових коштів на поточний рахунок Підрядника або готівкою через його касу.

08 березня 2008 року ТОВ «РЕМБУД-Т» прийняв від ОСОБА_2 плату за виготовлення торговельного павільйону у розмірі 23 тис. грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 28.

Актом прийому-передачі від 25 квітня 2008 року ОСОБА_3 підтвердив, що торговельний павільйон знаходиться у належному стані та місці, жодних претензій до ТОВ «РЕМБУД-Т» він не має.

05 травня 2008 року ОСОБА_2 на підставі розписки передав ОСОБА_1 збірно-розбірний торговельний павільйон розміром 200 см х 350 см загальною площею 7 кв.м НОМЕР_1 на земельній ділянці, розташованій на території автомобільного ринку за адресою: АДРЕСА_1, на умовах розпорядження на власний розсуд.

12 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу вказаного збірно-розбірного торгівельного павільйону, за умовами якого ОСОБА_1 набув право власності на вказане майно, сплативши за нього номінальну вартість.

Згідно з актом прийому-передачі від 12 травня 2008 року ОСОБА_1 підтвердив, що набуте ним на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2008 року майно знаходиться у належному стані та розташоване на місці, вказаному в договорі купівлі-продажу. Жодних претензій до ОСОБА_2 стосовно набутого майна він не має.

Згідно з пунктами 1.1 договорів від 01 грудня 2008 року НОМЕР_1, від 25 грудня 2011 року НОМЕР_1, від 17 грудня 2012 року НОМЕР_1, від 01 січня 2014 року НОМЕР_1, укладених між ТОВ «Парк-Сервіс» та ФОП ОСОБА_1, товариство надало останньому право займати місце для торгівлі НОМЕР_1 площею 7,5 кв.м на території ринку автозапчастин «Авторинок», а ОСОБА_1 зобов'язався оплачувати послуги у розмірах, встановлених договором.

На підставі договорів від 24 березня 2011 року № 19-11-9, від 01 січня 2012 року № 19-12-07, від 01 січня 2013 року НОМЕР_1, від 01 січня 2014 року НОМЕР_1/19-14-5, укладених між ТОВ «Форція-ЛТД» та ФОП ОСОБА_1, товариство надало останньому складське приміщення НОМЕР_1 площею 7,5 кв. м, яке знаходиться на території ринку автозапчастин, ФОП ОСОБА_1 зобов'язувався використовувати передане приміщення для здійснення підприємницької діяльності та оплачувати його використання.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що 03 грудня 2010 року між ТОВ «Салізінг» (Продавець) та ТОВ «Форція-ЛТД» (Покупець) було укладено договір № 19-13-10, за умовами якого Продавець у порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язався передати у власність Покупцю належні Продавцеві на праві власності торгівельні павільйони з облаштованими у них складськими приміщеннями у кількості 9 штук площею 7,5 кв.м кожний, а Покупець зобов'язався прийняти це майно та оплатити його вартість у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували право власності ОСОБА_1 на спірний збірно-розбірний торговельний павільйон.

Однак такі висновки судів ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права.

За змістом вищенаведеної статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З контексту вказаної правової норми вбачається, що позивачем може бути лише законний власник, особа, яка володіє майном на відповідній правовій підставі. Відповідачем виступає особа, яка заволоділа чужим майном, або набула його за відповідним правочином з третьою особою. Незаконне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на правовий титул. Незаконні володільці відповідають перед власником майна неоднаково, залежно від того, чи є вони добросовісними або недобросовісними набувачами майна.

Частиною другою статті 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами частини третьої статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або рішення суду. Таким чином, позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном та підтвердити своє право власності на спірне майно.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Як установлено судами, та підтверджується матеріалами справи, 12 травня 2008 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу збірно-розбірного торговельного павільйону, розміром 200 см х 350 см загальною площею 7 кв.м, що знаходиться під номером 210 на земельній ділянці, розташованій на території автомобільного ринку за адресою: АДРЕСА_1

Тобто між сторонами було укладено договір купівлі-продажу тимчасової споруди.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно з частиною другою статті 181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Відповідно до частини другої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI) тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Частиною четвертою статті 28 Закону № 3038-VI передбачено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

У Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17 серпня 2000 року № 507, міститься визначення терміну «будівля», їх перелік та класифікація - тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю.

Отже, тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення.

Оскільки тимчасова споруда не є нерухомістю, то законом не вимагається обов'язкове нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору відчуження чи оренди такої споруди, відсутня необхідність державної реєстрації вказаного майна.

Крім того, відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Майно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

З огляду на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що посилання судів попередніх інстанцій на недоведеність ОСОБА_1 свого права власності на спірне майно є помилковими і спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Тому вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне зазначити, що рішення Господарського суду міста Києва від 20 липня 2015 року та постанова Київського апеляційного господарського суду від 26 січня 2016 року, які малипреюдиційне значення для ухвалення оскаржуваних у цій справі судових рішень скасовані постановою Вищого господарського суду України від 14 березня 2016 року з направленням справи на новий розгляд. Під час нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 18 травня 2016 року у задоволенні позову ТОВ «Форція-ЛТД» до ФОП ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, розірвання договору та повернення майна відмовлено у зв'язку з недоведеністю заявлених позовних вимог. Разом з тим, у рішенні суду зазначено, що право власності на приміщення НОМЕР_1 не є предметом спору у даній справі, а тому судом не досліджувалося, яке саме майно передавалося в оренду, у чиїй власності перебувало на момент укладення договору оренди і на теперішній час та чи володіло ТОВ «Форція-ЛТД» відповідним обсягом прав для передачі цього майна в оренду.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм матеріального права.

Зважаючи на те, що допущене судами неправильне застосування вищенаведених норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення слід скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

За правилами статті 141 ЦПК України з відповідача ТОВ «Форція-ЛТД» на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ним судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у загальному розмірі 1 114 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форція-ЛТД», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2, про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Форція-ЛТД» на користь ОСОБА_1 збірно-розбірний торговельний павільйон розміром 200 см х 350 см загальною площею 7 кв.м під номером 210, що знаходиться на земельній ділянці, розташованій на території автомобільного ринку за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Форція-ЛТД» на користь ОСОБА_1 1 114 (одну тисячу сто чотирнадцять) гривень судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний