АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/1996/16-ц 22-ц/774/287/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 171/1996/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Гладиш К.І.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: територіальна громада м. Апостолове в особі Апостолівської міської ради,

ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року, яке постановлено суддею Хоруженко Н.В. у місті Апостолове та повне судове рішення складено о 09.00 годині 12 вересня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до територіальної громади м. Апостолове в особі Апостолівської міської ради з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення проживання однією сім'єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, визнання права власності (а.с.3-8).

Заявою від 23.06.17 року позивач уточнила позовні вимоги та звернулась з позовом до територіальної громади м. Апостолове в особі Апостолівської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення проживання однією сім'єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, визнання права власності.

Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з січня 2007 року вона жила з ОСОБА_3, батьком відповідача ОСОБА_2, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, проживала разом до моменту його смерті, вони вели спільне господарство, яке продавали та отримували грошові кошти, також вона отримувала орендну плату за паї, які здавала в оренду.

У 2007 році вони, спільно з ОСОБА_3, придбали у ОСОБА_4 автомобіль «Таврію», сплативши за нього спільні сумісні кошти, оформивши договір купівлі-продажу генеральною довіреністю.

За весь час проживання вони з ОСОБА_3 за спільні кошти повністю перебудували будинок, а в 2013 році вона за власні кошти добудувала сарай, прихожу, вставила пластикові вікна, зробила перебудову внутрішніх стін та ремонт, збудувала паркан.

Після смерті чоловіка вона за особисті кошти придбала пральну машину, морозильну камеру, телевізор, мікрохвильову піч, зварювальний апарат, шліфувальну машину, четверо свиней, три бички, дві кози, 30 шт. курей, 30 шт. гусей.

Позивач просила встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_3 з 26 січня 2007 року по 05 березня 2016 року однією сім'єю як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу.

Визнати сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 будинок за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль «Таврія», державний номер НОМЕР_1, та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинку та 1/2 частину вказаного автомобіля, Крім того просила визнати її особистою власністю побутову техніку, домашню птицю та домашніх тварин, а саме на пральну машину «Індезіт», морозильну камеру, телевізор «Самсунг», мікрохвильову піч, зварювальний апарат, шліфувальну машину, четверо свиней, три бички, дві кози, 30 шт. курей, 30 шт. гусей.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі по суті позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Так, суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував пояснення свідків, які підтвердили факт спільного проживання позивача та ОСОБА_3 однією сім'єю, як чоловіка та дружини, не враховано довідку виконавчого комітету Апостолівської міської ради № 223 від 01.08.2017 року, згідно якої позивач проживала разом із ОСОБА_3, та разом з неповнолітньою дочкою позивача - ОСОБА_10 з 2009 року. Позивач зауважує, що відмова суду першої інстанції у встановленні юридичного факту проживання позивача однією сім'єю зі спадкодавцем, не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, позбавила її можливості доведення перед нотаріальним органом її права на спадкове майно.

Також позивач зауважує на тому, що відповідач ОСОБА_2 визнавав той факт, що вона разом з його батьком проживали однією сім'єю, це підтверджується мировою угодою від 11.07.2017 року, однак згодом ОСОБА_2 порушив мирову угоду та виселив її з домоволодіння, що підтверджується її заявою до відділу поліції.

Позивач зауважує на тому, що відповідно до ст. ст. 3,74 СК України, вона та померлий ОСОБА_3 проживали однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Вислухавши суддю-доповідача, позивача та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, та просили її задовольнити, відповідача та його представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та проти скасування рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, мати відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6, згідно договору купівлі-продажу від 17.09.1992 року, придбала житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.142-145).

Згідно довідки КП «Апостолівське БТІ», будинок за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 17.09.1992 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Михайлівськї сільської ради, зареєстрованого в БТІ 22.10.1992 року (а.с.14).

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.49).

Відповідач відмовився від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 склавши відповідну заяву до нотаріальної контори про відмову від прийняття спадщини на користь батька ОСОБА_3 (а.с.71).

Спадщину після померлої ОСОБА_7 прийняв ОСОБА_3 (а.с.76), що підтверджується свідоцтвом про прийняття спадщини від 23.02.08 року (а.с.109-112).

Батько відповідача - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11)

11.07.2016 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса Штефан В.В. з заявою про прийняття спадщини після свого батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.46).

Позивач ОСОБА_1 звернулася 01.08.2016 року до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується довідкою нотаріуса (а.с.10,107).

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої позовні вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення проживання однією сім'єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, визнання права власності тим, що проживаючи разом із померлим ОСОБА_3 з 2009 року вони вели спільне господарство, яке продавали та отримували грошові кошти, придбали автомобіль «Таврія», повністю перебудували будинок АДРЕСА_1, купували побутову техніку та домашню худобу, тому вона має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину домоволодіння, автомобіля, визнання за нею права особистої власності на побутову техніку, домашню птицю та тварин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по справі належним чином не підтверджені обставини, на які вона посилається, як на підставу задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції в повному обсязі з'ясовані обставини справи, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом зазначеної норми особисте майно дружини, чоловіка може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за наявності сукупності таких умов як: істотність збільшення вартості майна, збільшення такої вартості саме за час шлюбу, а також за наявності спільних трудових чи грошових затрат обох з подружжя або затрат другого з подружжя.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Згідно абз. 5 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», членам сім'ї власника житлового будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель, або коли їх затрати на ремонт житлового будинку перевищував покладений на них ст. 156 ЖК України обов'язок, мають право звернутись до суду з вимогою відшкодування своїх затрат на будівництво.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача та визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1, оскільки спірний будинок набуто ОСОБА_3 до моменту спільного проживання з ОСОБА_1, в порядку спадкування після померлої дружини ОСОБА_6, доказів збільшення вартості спірного домоволодіння позивачем, відповідно до вимог ст. 10,60 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент постановлення рішення, а ні суду першої, ані суду апеляційної інстанції, не надано. Відсутні в матеріалах справи й докази на підтвердження того, що істотно збільшена вартість спірного домоволодіння внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат ОСОБА_1, крім того, поясненнями свідків, які були надані в судових засіданнях в суді першої інстанції встановлено, що в спірному домоволодінні ніяких покращень та перебувань не проводилось.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги позивача про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Також колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що не підлягають задоволенню і вимоги позивача про визнання автомобіля «Таврія» спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1, оскільки із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 не є власником спірного автомобіля, згідно довіреності на право розпорядження та керування спірним автомобілем (а.с.149), його власником автомобіля є ОСОБА_4, а померлий ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2, мають право розпоряджатися та користуватися ним на підставі довіреності. Доказів того, що ОСОБА_3 придбав вказаний автомобіль у власність ( як то договір купівлі-продажу, дарування, тощо), позивачем також не надано.

Погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання спільною сумісною власністю пральної машини, морозильної камери, телевізору, мікрохвильової печі, зварювального апарату, шліфувальної машини, четверо свиней, трьох бичків, двох коз, 30 курей та 30 гусей, оскільки позивачем, відповідно до вимог ст. 10,60 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент постановлення рішення, не надано доказів щодо часу придбання вказаного майна та його вартості, а також його придбання за особисті, чи спільні з ОСОБА_9, грошові кошти.

Отже, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно того, що не можна визнати право власності на майно, існування якого не доведено.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду й задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував пояснення свідків, які підтвердили факт спільного проживання позивача та ОСОБА_3, не враховано довідку виконавчого комітету Апостолівської міської ради № 223 від 01.08.2017 року, згідно якої позивач проживала разом із ОСОБА_3, та разом з неповнолітньою дочкою позивача - ОСОБА_10 з 2009 року, оскільки, належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання з ОСОБА_3 з 26.01.2007 року позивач не надала, а пояснення свідків у справі судом першої інстанції були визнані не достатніми для задоволення вказаних позовних вимог, оскільки мали розбіжні посилання на час початку сумісного проживання позивача та ОСОБА_3, з чим колегія суддів погоджується.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що відмова суду першої інстанції у встановленні юридичного факту проживання позивача однією сім'єю зі спадкодавцем, не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, позбавила її можливості доведення перед нотаріальним органом її права на спадкове майно, оскільки, як вбачається із позовної заяви та уточненої позовної заяви позивача, останньою не було заявлено зазначених позовних вимог, а були заявлені позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Вказані позовні вимоги, в разі їх задоволення, мають інші правові наслідки.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 визнавав той факт, що вона разом з його батьком проживали однією сім'єю, це підтверджується мировою угодою від 11.07.2017 року, однак згодом ОСОБА_2 порушив мирову угоду та виселив її з домоволодіння, що підтверджується її заявою до відділу поліції, оскільки як вбачається із матеріалів справи, 11.07.2016 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 дійсно склали документ, який назвали мирова угода, згідно якого позивач ОСОБА_1 залишає у власності морозильну камеру, телевізор, мікрохвильову піч, пральну машину, худобу, все інше майно переходить ОСОБА_2, позивач залишається проживати у будинку, зобов'язується сплачувати комунальні платежі та доглядати за будинком строком 1 року, у подальшому цей строк може бути продовжено. Натомість, вказаний документ не може бути визнаний мировою угодою, в розумінні ЦПК України та не вказує на визнання відповідачем по справі позовних вимог ОСОБА_1 та не може бути підставою для задоволення позовних вимог позивача.

Як пояснив відповідач в суді апеляційної інстанції, зазначене майно позивач забрала із домоволодіння та не надала доказів на заперечення зазначених обставин.

Також не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до ст. ст. 3,74 СК України, вона та померлий ОСОБА_3 проживали однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, оскільки позивачем по справі не доведено належними та допустимими доказами, відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, факту проживання однією сім'єю, факту пов'язання спільним побутом, та того факту, що у позивача та ОСОБА_3 були взаємні права та обов'язки.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст. 375 ЦПК України має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: