Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 191/405/15-ц

провадження № 61-17160св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року у складі судді Прижигалінської Т. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої О. Л., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21 серпня 2006 року (б/н) у розмірі 20 882, 57 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що відповідно до укладеного договору від 21 серпня 2006 року (б/н) ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 13 000, 00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між нею та банком договір, підтверджується підписом у заяві.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Позичальник не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, а отже всупереч умовам кредитного договору та вимог законодавства позичальник свої зобов'язання за згаданим договором не виконала.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2016 року залучено як відповідача у справі правонаступника померлої ОСОБА_4, ОСОБА_3

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», змінивши й уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_3 на користь банку в порядку абзацу другого частини другої статті 1282 ЦК України заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 679, 02 грн.

Рішенням Синельниківського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Суд першої інстанції зробив висновок, що позивач, як кредитор спадкодавця, протягом встановленого законом строку не пред'явив вимоги до спадкоємця, хоча про відкриття спадщини знав, що підтверджується претензією кредитора, яка була направлена до Першої Синельниківської державної нотаріальної контори, а отже банк втратив права вимоги. Суду не надано документальних підтверджень щодо наявності спадкового майна, одержаного у спадщину, та його вартість, що позбавило суд відповідно до вимог частини четвертої статті 174 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), законних підстав ухвалити рішення про задоволення позову.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року рішення Синельниківського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року змінено в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до чинного законодавства позивач має право вимагати задоволення своїх вимог за рахунок передачі спадкового майна в натурі, якщо спадкоємець відмовляється сплатити позивачу суму боргу одноразовим платежем. При цьому необхідно з'ясувати, чи знає спадкоємець про заявлені вимоги кредитора, яка вартість майна, одержаного у спадщину, та чи відмовився спадкоємець від задоволення вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Звертаючись з уточненим позовом до ОСОБА_3, банк просив стягнути із спадкоємця заборгованість за кредитним договором, що за висновками апеляційного суду не відповідає вимогам статей 1281, 1282 ЦК України, а отже позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх порушених прав.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року засобами поштового зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило скасувати рішення Синельниківського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Заявник посилався на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Банк стверджує, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми статей 1281, 1282 ЦК України. Висновки суду першої інстанції, не спростовані апеляційним судом, щодо відсутності оцінки вартості отриманого у спадок майна як підстава для відмови у задоволенні позову є помилковими та такими, що не підтверджуються матеріалами справи. Судом апеляційної інстанції не враховано, що спір виник з правовідносин між банком та ОСОБА_4, а не банком та ОСОБА_3 Предметом та підставою звернення до суду з позовом стало стягнення заборгованості з боржника, якого внаслідок смерті замінено процесуальним правонаступником.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_4 на підставі заяви укладено договір від 21 серпня 2006 року (б/н), відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 13 000, 00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становила 26 679, 02 грн, яка складається з: 12 684, 93 грн - заборгованість за кредитом; 13 144, 09 грн - заборгованість за відсотками; 850, 00 грн - заборгованість з пені та комісії.

Реалізовуючи своє право, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», відповідно до правил статті 1281 ЦК України, посилаючись на Положення про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 282/20595, пред'явив вимогу до спадкоємців шляхом подання 16 серпня 2015 року претензії до Першої Синельниківської державної нотаріальної контори, в якій просив включити кредиторські вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у спадкову масу та повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком.

Згідно з копією спадкової справи із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до нотаріальної контори, у межах шестимісячного строку, звернувся син спадкодавця ОСОБА_3

Суду першої інстанції надано довідку Синельниківського міжміського бюро технічної інвентаризації від 05 вересня 2016 року № 247 про вартість житлового будинку, належного померлій ОСОБА_4, дійсна вартість якого визначена станом на 04 червня 2004 року у розмірі 17 151, 00 грн.

Щодо правонаступництва у цивільних правовідносинах

Спадкування, перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб'єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Щодо порядку задоволення вимог кредитора спадкодавця

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов'язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

Право кредитора на захист

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов'язки на нового боржника.

Право на захист є складовою будь-якого суб'єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.

Відповідно до усталеної судової практики судами традиційно визнавались за кредиторами спадкодавця права на вимогу до спадкоємців щодо виконання зобов'язань попереднього боржника, спадкодавця.

Обрання способу захисту

У статті 16 розділу І «Основні положення» книги першої ЦК України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв'язку з іншими нормами ЦК України Верховний Суд не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим.

Верховний Суд зробив висновок, що застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов'язку в натурі.

Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося.

Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд.

Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов'язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов'язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту.

Такі ж правові висновки зроблені Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18), підстав відступити від яких не встановлено.

Зважаючи на наведене, необґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції, що банк не вправі вимагати з відповідача стягнення суми заборгованості за кредитними договорами, оскільки спадкоємці боржника зобов'язані задовольнити вимоги кредитора шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено та лише у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Верховний Суд наголошує, що обов'язок спадкоємців боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум за кредитом та іншими нарахуваннями за позикою, що виникли до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд наведених правил не врахував та безпідставно відмовив у задоволенні позову банку з інших підстав. Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, що є підставою для скасування рішень із ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Встановивши невиконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість на день смерті у розмірі 26 679, 02 грн, яка становила: 12 684, 93 грн - заборгованість за кредитом; 13 144, 09 грн - заборгованість за відсотками; 850, 00 грн - заборгованість з пені та комісії, вимоги банку підлягають частковому задоволенню, в межах вартості спадкового майна.

Враховуючи, що банком не доведено іншого розміру вартості житлового будинку, що входить до спадщини, вартість спадкового майна, як встановлено судом першої інстанції, становить 17 151, 00 грн, а тому розмір заборгованості, який підлягає стягненню із спадкоємця на користь банку, не може перевищувати зазначену суму.

Верховний Суд, підсумовуючи висновки, дійшов переконання, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок, що позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає частковому задоволенню (64, 29% позовних вимог), то судові витрати, понесені у зв'язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме у розмірі 323, 09 грн.

Судовий збір за подання касаційної скарги підлягає стягненню із відповідача на користь заявника та становить 187, 93 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 21 серпня 2006 року (б/н) у розмірі 17 151, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» судові витрати, понесені у зв'язку із розглядом справи судами першої та апеляційної інстанцій, у розмірі 323, 09 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 187, 93 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик