Провадження № 2/522/2414/18
13 листопада 2018 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Шенцевої О.П.,
за участю секретаря Соболевої О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, у якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на його, ОСОБА_1 користь заборгованість за договором позики від 06.04.2016 р. у розмірі 5178 (п'ять тисяч сто сімдесят вісім) грн. 00 коп.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 06.04.2016 р. відповідач отримав від нього в борг грошові кошти у розмірі 5178,00 грн. на строк до 31.10.2017 р., а остання, в свою чергу, зобов'язалася повернути обумовлену грошову суму у вищевказаний строк, про що відповідач власноручно написала розписку, в якій зазначила про своє зобов'язання повертати по 300 (триста) гривень щомісяця.
Після отримання грошових коштів, відповідач почав уникати виконання своїх зобов'язань.
16.05.2017 р. позивач направив на адресу відповідача вимогу про виконання зобов'язання за договором позики та з вимогою повернути грошові кошти у повному обсязі у строк до 31.05.2017 р.
До теперішнього часу відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання і борг не повернула.
Оскільки відповідач у визначений строк грошові кошти не повернула, то позивач 22.06.2017 р. звернувся із позовом про стягнення грошових коштів до відповідача.
У судовому засіданні представник позивача просив суду провести судове засідання без фіксації судового процесу.
Відповідач в судові засідання не з'явився, про час та місце судових засідань повідомлена належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця проживання.
За таких обставин суд, зі згоди представника позивача, ухвалює заочне рішення, згідно до ст.. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
В судовому засіданні встановлено, що 06.04.2016 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено усний договір позики, на підтвердження кого в цей же день відповідачем було видано позивачу власноруч-написану розписку, про отримання у борг 5178,00 грн.
Розписку було видано у присутності свідків- ОСОБА_6 та ОСОБА_4
Ч.1 ст. 1047 Цивільного кодексу України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Главою 71 Цивільного кодексу України, не передбачено визнання договору недійсним внаслідок недодержання форми його укладання.
Ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначена можливість доказування факту існування фактичних договірних відносин, якою встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Ч.1 ст. 218 ЦК України визначено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
А ч. 2 вищевказаної статті ЦК встановлює, що якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, а зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.
Отже, між договірними відносинами Позивача та Відповідача хоча і не було виконано вимог чинного законодавства України про додержання форми правочину, проте таке недодержання форми правочину не оскаржує факт існування договірних й боргових відносин між сторонами такого договору, та не веде до визнання такого договору нікчемний, і, таким договір може бути визнано судом дійсним.
Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України), зокрема його главою 71 не передбачено жодних заборон щодо укладання договору позики грошових коштів між фізичними особами.
Пунктом 8 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 р. №10-1390/0/4-12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів» передбачено, що аналіз норм чинного законодавства (зокрема пунктів 6, 7 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", статей 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку про те, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительство), можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.
Таким чином, суд вважає, що позивач та відповідач мали право на укладання вищевказаного Договору позики.
З цих підстав суд робить висновок про те, що розписка позичальника свідчить про виникнення між сторонами правовідносин, які регулюються положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики.
Таким чином, між сторонами справи був укладений договір позики на визначений термін - до 31.10.2017 р.
За умовами даного договору, позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов'язувався, щомісяця повертати позивачу по 300 (триста) грн.00 коп.
Відповідно до ст.. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, або речі, визначені родовими ознаками у такій же кількості, такого ж роду такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.
Позивач, згідно даних зобов'язальних правовідносин, належним чином виконав свої зобов'язання за договором позики - передав відповідачу грошові кошти у сумі 5178,00 грн., а відповідач зобов'язання не виконав, отримані в борг кошти у визначений термін не повернув.
У судовому засідання встановлено, що термін повернення грошових коштів, передбачений договором та розпискою сплив ще 31.10.2017 року.
До сьогоднішнього часу відповідач не виконав свій обов'язок щодо повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов'язання.
Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Згідно ч.1 ст. 2 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання, або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Закінчення строку договору відповідно до ч.4 ст.631 ЦК України не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. В контексті ст.. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України, інших вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться
Згідно зі статтею 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку, що в справі мається достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 5178 (пять тисяч сто сімдесят вісім) грн..00 коп.
Відповідно до ст..141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Враховуючи вищевикладене, та керуючись ст..ст.4,5,12,13,81,89,133,141, 258-259, 268, 280-285 ЦПК України, ст..ст.526, 530,625, 626, 1046,1047,1049,1050 ЦК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити;
Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН:НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН:НОМЕР_2) грошові кошти у розмірі 5178 (п'ять тисяч сто вісімдесят вісім) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН:НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН:НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) грн.00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів від дня його проголошення.
Позивачем рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області в загальному порядку в тридцяти денний термін.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене у загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільно-Процесуальним кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду.
Суддя