Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.02.2018 Справа №607/3257/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Дзюбича В.Л.

за участю секретарів судового засідання Грабської Ю.І.,Зубко О.Я.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3-адвоката Сампари Н.М.,

представника відповідача ОСОБА_5-адвоката Войнарського А.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5 з участю третіх осіб приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Лесі Василівни, приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Білецької Ніни Анатоліївни про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири та договору дарування квартири, зобов»язання повернути квартиру та кошти отримані за продану квартиру,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи приватні нотаріуси Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л.В., Білецька Н.А. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20.11.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л.В. за реєстром №7223, визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 18.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., за реєстром №2560, зобов»язання відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 повернути у власність ОСОБА_1 спірну квартиру, а відповідача ОСОБА_7-повернути ОСОБА_3 кошти у сумі 220000 грн., отримані від продажу квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що у її власності перебувала двокімнатна квартира АДРЕСА_1. В силу тяжких життєвих обставин, обумовлених тим, що вона є одинокою особою похилого віку, інвалідом, неграмотною, малозабезпеченою та потребує періодичного стороннього догляду на пропозицію своєї родички ОСОБА_7, яка обіцяла доглядати та піклуватись про неї, позивач погодилась продати свою квартиру та придбати квартиру меншої площі, щоб на отримані від продажу житла кошти, мати змогу купувати ліки, речі та все необхідне. З цією метою ОСОБА_7 підшукала покупця квартири, яким виявився чоловік ОСОБА_3 Досягнувши згоди щодо продажу квартири, ОСОБА_10 у присутності позивача, ОСОБА_3 та ріелтора передав ОСОБА_7 1000 доларів США в якості авансу, а 20.11.2013 року у приватного нотаріуса Бойко Л.В. було укладено договір купівлі-продажу квартири покупцем за яким виступила відповідач ОСОБА_3 Виручені від продажу житла кошти в сумі 35500 доларів США покупець передав ОСОБА_7, яка сказала, що за ці кошти придбає ОСОБА_1 однокімнатну квартиру. Того ж дня у ТВ ПАТ «Терра банк» на прізвище позивача було відкрито банківський рахунок на який ОСОБА_3 переказала кошти в сумі 220000 грн., як плату за придбану квартиру. Вказані кошти позивач на руки не отримала, а лише розписалась у банківському повідомленні про їх отримання, а фактично кошти забрала ОСОБА_7, яка обіцяла придбати за них нову квартиру, а решту грошей повернути ОСОБА_1 У грудні 2013 року ОСОБА_7 відвезла позивача на огляд однокімнатної квартири АДРЕСА_3. Оскільки інших варіантів відповідач не пропонувала, позивач змушена була погодитись на придбання даної квартири, яка потребувала повного ремонту, оскільки знаходилась у новозбудованому будинку. ОСОБА_7 особисто займалась оформлення договору купівлі-продажу вказаної квартири, який було укладено 12.12.2013 року між нею та ОСОБА_11 Позивач при оформленні даного договору у нотаріуса присутня не була. Через деякий час у ПП «Тернопіль-сервісбуд» ОСОБА_1 довідалась про те, що власником квартири АДРЕСА_3 значиться не вона, а відповідач ОСОБА_7, а позивач лише зареєстрована у вказаній квартирі на правах мешканця. Вартість квартири згідно договору купівлі-продажу становить 149277 грн., а кошти в сумі 70723 грн., які залишились від продажу квартири позивача, ОСОБА_7 залишила собі, пояснивши, що використала їх на проведення ремонту у придбаній квартирі. На вимогу позивача, ОСОБА_7 відмовилась визнавати ОСОБА_1 власником квартири за договором купівлі-продажу від 12.12.2013 року. Відповідач ОСОБА_3, дізнавшись про те, що позивач має намір звертатись до суду, уклала договір дарування та подарувала придбану у позивача квартиру АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_5 Таким чином, позивач маючи у власності двокімнатну квартиру, під впливом тяжких життєвих обставин обумовлених її похилим віком, станом здоров»я, неграмотністю та малозабезпеченістю, довірилась відповідачу ОСОБА_7, яка запевняла, що буде її доглядати та надавати допомогу, погодилась продати свою квартиру, щоб мати необхідні кошти для забезпечення основних життєвих потреб, а натомість відповідач ввела її в оману та незаконно оформила придбану за кошти ОСОБА_1 однокімнатну квартиру по вул. Злуки, 4/89 у м. Тернополі на своє ім»я, в результаті чого позивач залишись без власного житла та під ризиком виселення. Із врахуванням наведеного позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між нею та ОСОБА_3 20.11.2013 року, а також визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 18.06.2016 року, оскільки останній не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а мав на меті унеможливити виконання можливого рішення суду в даній справі, зобов»язати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 повернути позивачу у власність квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_3 кошти отримані від продажу квартири в сумі 35600 доларів США.

Позивач та її представник позовну заяву підтримали та просять позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Від представника відповідача ОСОБА_7-адвоката ОСОБА_13 надійшли письмові заперечення на позов та клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відносно заявлених позовних вимог заперечує та просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що ОСОБА_7 не є стороною договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 20.11.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Позивач була присутня у нотаріуса на момент укладення договору та особисто його підписала, засвідчивши, що умови договору їй зрозумілі і вона погоджується на його укладення. Отримані від реалізації квартири кошти у сумі 220000 грн. ОСОБА_3 перерахувала на розрахунковий рахунок ОСОБА_1, що підтверджується копією платіжного доручення №1 від 20.11.2013 року. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вказаний договір вчинено нею внаслідок збігу тяжких життєвих обставин та на вкрай невигідних для себе умовах, а також доказів того, що за відсутності тяжких обставин, вона не укладала б зазначений договір. При укладенні договору купівлі-продажу сторони підтвердили, що у них відсутні обставини, які б примусили їх укласти зазначений договір на невигідних умовах, договір укладається не під впливом насильства чи тяжкої обставини, його укладення відповідає їхнім інтересам, а волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі. Безпідставною є також вимога ОСОБА_1 щодо стягнення отриманих за договором коштів з ОСОБА_7, оскільки у випадку визнання договору недійсним ці кошти зобов»язана повернути позивач, яка є стороною договору та безпосередньо їх отримала.

Представник відповідача ОСОБА_3-адвокат ОСОБА_4 з приводу заявлених позовних вимог заперечила. Просить у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, посилаючись на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_3 досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Позивач погодилась на запропоновану ціну, яка відповідала реальній вартості аналогічного житла на той час. Зазначений договір був вчинений на суму 220000 грн., яку ОСОБА_3 того ж дня перерахувала на розрахунковий рахунок позивача в ПАТ «Терра Банк» і ОСОБА_1 своїм підписом у договорі підтвердила проведення повного розрахунку із нею та відсутність фінансових претензій до покупця. Після продажу квартири ОСОБА_1 продовжувала проживати у ній до завершення ремонту у своїй новопридбаній однокімнатній квартирі, проти чого ОСОБА_3 не заперечувала. Вказала, що позивачем не доведено факт укладення нею договору купівлі-продажу квартири під впливом тяжких життєвих обставин, до яких відносяться тяжка хвороба особи чи членів її сім»ї, смерть годувальника, загроза втрати житла, а також факт укладення договору на невигідних для неї умовах. Та обставина, що позивач не усвідомлювала, яку користь вона матиме від цього договору не може бути належною підставою для визнання правочину недійсним. Представник відповідача ОСОБА_5 -адвокат ОСОБА_8 відносно позову заперечив та просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказав, що позивачем не наведено будь-яких правових підстав для визнання недійсним договору дарування квартири від 18.06.2016 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Твердження позивача про те, що зазначений договір укладено відповідачами з метою унеможливити виконання рішення суду у даній справі є безпідставними та надуманими. З часу продажу спірної квартири у 2013 році ОСОБА_1 не мала жодних майнових чи фінансових претензій до ОСОБА_3 та переселилась у придбану однокімнатну квартиру у новобудові. ОСОБА_3 повністю розрахувалась із позивачем за спірну квартиру, зареєструвала право власності на неї та на законних підставах розпорядилась вказаним майном на власний розсуд, уклавши договір дарування із ОСОБА_5

Треті особи приватні нотаріуси Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л.В., Білецька Н.А. у судове засідання не з»явились, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши зібрані докази, суд встановив наступні обставини справи.

Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 20.11.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л.В., за реєстром №7223.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_3 прийняла у власність належну позивачу на праві особистої приватної власності у відповідності до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Тернополя 30.10.1997 року на підставі Розпорядження міського голови №366 від 24.10.1997 року, зареєстрованого ТзОВ «МБТІ» за №36060 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вартість квартири згідно договору становить 220000 грн.

Згідно платіжного доручення №1 ОСОБА_3 20.11.2013 року сплатила на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 у ПАТ «Терра Банк» обумовлену договором купівлі-продажу вартість квартири у сумі 220000 грн.

У відповідності до договору дарування квартири від 18.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., за реєстром №2560, ОСОБА_3 безоплатно передала в дар належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5

Згідно довідки ПП «Тернопіль-сервісбуд» № 128 від 02.06.2016 року, ОСОБА_1 з 17.01.2014 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_3. Власником даної квартири є відповідач ОСОБА_7, яка придбала її у відповідності до договору купівлі-продажу квартири, укладеного між нею та ОСОБА_11 12.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Т Тернопільської області Кузьмович Н.В., за реєстром 35467 за ціною 149277 грн.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину мас бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин мас бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Як зазначено у п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв»язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до роз»яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Статтею 627 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Як встановлено судом, і цього не заперечила позивач, ОСОБА_1 в добровільному порядку погодилась укласти з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу належної їй квартири АДРЕСА_1, маючи на меті на отримані від реалізації житла кошти придбати квартиру меншої площі, а залишок коштів витратити в подальшому на придбання ліків та забезпечення своїх життєвих потреб. На момент підписання договору сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов, позивачу були зрозумілі суть та наслідки укладення зазначеного договору, вона з власної волі погодилась на його укладення, що засвідчила своїм особистим підписом у присутності нотаріуса. Крім цього, у договорі сторони підтвердили, що у них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах, договір укладається не під впливом насильства, тяжкої обставини, відповідає їхнім інтересам, а їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі. Продаж квартири було вчинено за ціною 220000 грн., відповідачем було вручено позивачу завдаток у сумі 1000 доларів США, а решту коштів у день підписання договору купівлі-продажу було перераховано на розрахунковий рахунок позивача та одержано ОСОБА_1 особисто. Після підписання договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_1 будь-яких майнових претензій до ОСОБА_3 не пред»являла та за згодою відповідачки залишилась проживати у спірній квартирі на час проведення ремонту у новопридбаному житлі.

Позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що спірний договір вчинено нею під впливом тяжкої обставини чи на вкрай невигідних для неї умовах чим скористалась інша сторона договору, а також, що за відсутності даних обставини вказаний правочин не було б нею вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Судом встановлено, що обумовлена у договорі вартість квартири не є умисно заниженою та відповідала ринковій ціні вказаного майна на момент його продажу і позивач, будучи вільною у виборі контрагента за договором та визначенні умов договору, повністю погодилась із запропонованою ціною та добровільно підписала договір купівлі-продажу квартири. Посилання позивача на те, що вона прийняла рішення продати квартиру під впливом відповідача ОСОБА_7, яка обіцяла опікуватись нею, однак в подальшому зареєструвала придбану за кошти позивача однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 на власне ім»я, порушивши таким чином їхню домовленість, а також твердження про те, що ОСОБА_1 є особою похилого віку, малозабезпеченою, неграмотною, хворіє та періодично потребує лікування не дають суду достатніх правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20.11.2013 року, з підстав, визначених ст.233 ЦК України.

Як слідує із постанови слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Шеремети М.М. про закриття кримінального провадження від 28.02.2017 року, в ході проведення досудового розслідування в рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0002673 від 14.10.2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України встановлено, що в листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулась до своєї родички ОСОБА_7 за допомогою у продажі належної їй двокімнатної квартири АДРЕСА_1. В подальшому згідно усної домовленості про те, що ОСОБА_7 буде власником квартири та надаватиме ОСОБА_1 допомогу у вирішенні побутових питань, ОСОБА_7 за виручені від продажу квартири кошти придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, яку зареєструвала на своє ім»я, провела там ремонт та поселила ОСОБА_1, яка проживає там на даний час. Будучи допитаним під час досудового розслідування в якості свідка чоловік відповідача ОСОБА_3-ОСОБА_10 пояснив, що 20.11.2013 року його дружина уклала із ОСОБА_1 договір купівлі-продажу АДРЕСА_1. На момент підписання договору ОСОБА_1 була присутня у нотаріуса, погодилась на укладення договору та засвідчила його особистим підписом. Вартість квартири згідно договору становила 220000 грн., зазначені кошти в доларовому еквіваленті були того ж дня передані позивачу у присутності нотаріуса та зараховані на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 Вказане кримінальне провадження №0002673 від 14.10.2017 року закрито за відсутністю складу злочину.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, 18.06.2016 року ОСОБА_3 подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_3 своїй матері ОСОБА_5 Позивачем не наведено будь-яких доказів в обгрунтування своїх вимог щодо визнання даного правочину недійсним та підтвердження того, що зазначений договір є фіктивним, не був спрямований на реальне настання правових наслідків та укладений сторонами з метою унеможливити виконання судового рішення у випадку визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 20.11.2013 року.

Також суд вважає безпідставними та необґрунтованими вимоги позивача щодо зобов»язання відповідача ОСОБА_7 повернути ОСОБА_3 кошти в сумі 220000 грн., отримані за договором купівлі-продажу квартири від 20.11.2013 року, оскільки сторонами даного договору є безпосередньо ОСОБА_1 та ОСОБА_3 В ході судового розгляду підтверджено, що кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_1, були перераховані на відкритий позивачем у ПАТ «Терра Банк» розрахунковий рахунок та одержані нею особисто, що підтверджується як її підписом у договорі купівлі-продажу, так і наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №1 від 20.11.2013 року. ОСОБА_7 не виступає стороною зазначеного договору та відповідно не несе будь-яких фінансових чи майнових зобов»язань перед ОСОБА_3 у випадку визнання його недійсним.

У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи вищенаведене, приймаючи до уваги те, що позивачем в ході судового розгляду не надано доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між нею та ОСОБА_3 20.11.2013 року вчинено під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, чим скористалась інша сторона, а також доказів того, що за відсутності такої обставини, позивач не укладала б зазначений договір, чи уклала його на інших умовах, а також доказів фіктивності договору дарування вказаної квартири, укладеного 18.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20.11.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л.В. за реєстром №7223, договору дарування квартири АДРЕСА_1 від укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 18.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., за реєстром №2560 та зобов»язання відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 повернути у власність позивача спірну квартиру, а відповідача ОСОБА_7-повернути ОСОБА_3 кошти у сумі 220000 грн., отримані від продажу зазначеної квартири до задоволення не підлягають.

Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.202,203,215,328,627,638,657 ЦК України, п.п. 8, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 09.11.2009 року, п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20.11.2013 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 18 червня 2016 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, зобов»язання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 повернути у власність ОСОБА_1 у власність квартиру АДРЕСА_1, зобов»язання ОСОБА_7 повернути ОСОБА_3 кошти отримані за продану квартиру -відмовити у повному обсязі.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич