справа № 216/1797/18
номер провадження № 2/216/1792/18
УХВАЛА

іменем України

про відмову у відкритті провадження у справі

18.04.18 місто ОСОБА_1 Ріг

Суддя Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2, розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про зняття арешту з майна,

встановив:

13 квітня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до Центрально-Міського районного суду міста ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_4, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в якому просила скасувати арешт на рухоме і нерухоме майно, що належить їй на праві власності, зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна та в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про обтяження на нерухоме майно; виключити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про обтяження на рухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗУ "Про виконавче провадження" (№ 1404-VIII від 02.06.2016 року) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

А згідно абзацу 3 пункту 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК, ст. 12 ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» визначено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Аналогічну правову позицію визначено і у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна».

Так, п. 5 зазначеної Постанови передбачено що, у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

У звязку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може предявляти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

У разі предявлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкриті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, а помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК.

Зважаючи, що позивач є боржником у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2-1734 від 26.05.2011 року, виданого Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу про стягнення боргу у сумі 218201,53 грн. з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_5», у звязку з чим така особа має звертатись із відповідною скаргою на дії державного виконавця в порядку, визначеному розділом VII ЦПК, і відповідно справа не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, тому вважаю, що є законні підстави для відмови у відкритті провадження по вищевказаній позовній заяві.

А тому, керуючись ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про зняття арешту з майна.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В.В. Сидорак