Справа № 450/2844/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/2492/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А.,Шандри М.М.,

секретаря: Бадівської О.О.

за участю:представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року у складі судді Добош Н.Б. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення суми інфляційних втрат і трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 58 450, 87 (п'ятдесят вісім тисяч чотириста п'ятдесят гривень вісімдесят сім копійок) грн. інфляційних втрат та 11 817, 01 (одинадцять тисяч вісімсот сімнадцять гривень одна копійка) грн. 3 % річних за порушення грошового зобов'язання.

Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір у розмірі 702, 68 грн.

Дане рішення суду оскаржив ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення суду суперечить вимогам ст..213 ЦПК України.

Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд прийшов до переконання, що оскільки відповідач не відшкодував в повному обсязі на день подання позову шкоду в розмірі визначеному у вироку суду, а тому, в силу вимог ст..625 ЦК України повинен виконати грошове зобов`язання з врахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних. Дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Апелянт посилається на правову позицію викладену в постанові від 02.03.2016 року ВСУ в справі №6-2491цс15, де зазначено, що у випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У такому разі, якщо між сторонами наявні деліктні а не зобов`язальні відносини, положення ст.. 625 ЦК України не застосовуються. Вказує, що між позивачем та відповідачем, на підставі вироку Пустомитівського районного суду Львівської області виникли деліктні а не зобов`язальні відносини, а тому суд застосував вказану норму права до правовідносин, на які не поширюється положення ст.. 625 ЦК України.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарги не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.06.2003 року ОСОБА_5 засуджено ч. 2 ст. 121 КК України та вирішено стягнути з засудженого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_3 13 800 гривень на відшкодування майнової шкоди та 20 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25.11.2003 року вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.06.2003 року, залишено без змін.

Відповідно до довідки виданої Галицьким відділом державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області №17934 від 31.10.2016 року, ОСОБА_5 частково сплатив заборгованість, а саме в травні 2016 року - 2 516, 39 грн., в червні 2016 року - 2 142, 27 грн., в липні 2016 року - 2 520, 96 грн., в серпні 2016 року - 2 770, 13 грн., в вересні - 3 782, 37 грн.

Задовольняючи позовні вимоги судом першої інстанції встановлено, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, за період з 01.01.2004 року по 30.09.2016 року, а тому прийшов до висновку що є всі підстави стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання з врахуванням проведених відповідачем виплат в розмірі 11 817, 02 грн. та інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов'язання з врахуванням проведених відповідачем виплат в розмірі 58 450, 87 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 14-16цс18 від 16 травня 2018 року прийшла до висновку, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Таким чином, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта що до спірних правовідносин не поширюється положення ст.. 625 ЦК України.

Відповідно до ст.. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням.

Верховний суд України виклав правову позицію у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113 цс-14, з якої вбачається, що згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказану правову позицію обґрунтовано застосовано судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення.

Відповідно до «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» ВСУ від 03.04.1997 року № 62-96 р. при застосуванні індексу інфляції суд зазначає, що індекс інфляції розраховується в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується за період врахування цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Колегія суддів вважає вірним розрахунок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача, з урахуванням проведених відповідачем виплат, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 11 817, 02 грн. та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 58 450, 87 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 02 липня 2018 року.

Головуючий

Судді