Провадження № 22-ц/824/2256/2018 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 грудня 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргоюПублічного акіонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградське обласне управління Ощадбанку до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії -Кіровоградське обласне управління звернувся до суду із вказаним вище позовом,який надалі уточнив і мотивував тим, що 15 березня 2007 року між Ощадбанком і позичальницею ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 137, згідно якого Ощадбанк надав позичальниці кредит на споживчі цілі для придбання автомобіля «Toyota Rav4» в розмірі 50600 доларів США строком на 7 років із розрахунку 12 % річних, а ОСОБА_5 зобов'язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що 18 березня 2011 року між Ощадбанком, ОСОБА_5 і відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір про переведення боргу № 1, за умовами якого всі права і обов'язки позичальника за кредитним договором № 137 від 15 березня 2007 року перейшли до ОСОБА_3 В цей же день 18 березня 2011 року між Ощадбанком і відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким останній зобов'язався відповідати перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань по поверненню кредиту.

У зв'язку із невиконанням позичальницею обов'язків по поверненню кредиту Ощадбанк подав до суду позов про дострокове стягнення із відповідачів кредитних коштів, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 15 лютого 2013 року задоволений. Проте, незважаючи на наявність судового рішення, відповідачі борг не сплатили.

Після утоснення позовних вимог, посилаючись на те, що наявність судового рішення, яке не виконане, не тягне за собою припинення зобов'язань боржників по сплаті процентів і пені за кредитним договором, просив стягнути солідарно із відповідачів борг станом на 05 березня 2018 року у вигляді процентів у розмірі 1657,17 доларів США та 1263182,50 грн., з

- 2 -

яких пеня - 1256037,44 грн., 3 % річних - 7145,06 грн. та судовий збір.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, Ощадбанк подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Скарга мотивована тим, що судове рішення неправомірно грунтується на позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15ц, яку неможливо застосувати до будь-яких кредитних договорів і яка відображає застосування норми права в окремому випадку. Суд не врахував, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє відносин за кредитним договором.

Відповідачка ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволені позову, а доводи апеляційної скарги Ощадбанку є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник Ощадного банку Безверха І.П. подану апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області як незаконне.

Представник відповідачів адвокат ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 березня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградське обласне управлінняі позичальницею ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 137, згідно якого Ощадбанк надав позичальниці кредит на споживчі цілі для придбання автомобіля «Toyota Rav4» в розмірі 50600 доларів США строком до 15 березня 2014 року із розрахунку 12 % річних, а ОСОБА_5 зобов'язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

18 березня 2011 року між Ощадбанком, ОСОБА_5 і відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір про переведення боргу № 1, за умовами якого всі права і обов'язки позичальника за кредитним договором № 137 від 15 березня 2007 року перейшли до відповідачки ОСОБА_3 В цей же день 18 березня 2011 року між Ощадбанком і

- 3 -

відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким останній зобов'язався відповідати перед банком за виконання позичальницею ОСОБА_3 зобов'язань по поверненню кредиту.

Також судом встановлено, що у зв'язку із невиконанням відповідачкою ОСОБА_3 обов'язків по поверненню кредитних коштів Ощадбанк 25 жовтня 2011 року направив відповідачці вимогу про дострокове повернення кредиту в повному обсязі протягом 10 днів, яка відповідачкою не виконана (т.2 а.с.131).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 15 лютого 2013 року задоволено позов Ощадбанку і достроково стягнуто з відповідачів солідарно на користь банку борг за кредитним договором станом на 13 січня 2012 року у розмірі на 187569,12 грн., який включає тіло кредиту: основний борг 18006,55 доларів США, прострочений борг 4731,63 долари США; проценти - 287,40 доларів США та пеню - 3599,34 грн.

Наведеніобставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні вимог Ощадбанку в частині стягнення процентів та неустойки (пені), суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що банк змінив строк виконання зобов'язання, направивши відповідачці ОСОБА_3 вимогу від 25 жовтня 2011 року про дострокове повернення коштів, та з огляду на її невиконання, звернувшись з відповідним позовом до суду.

При цьому суд виходив з того, що після після використання банком свого права на зміну строку виконання зобов'язання, кредитний договір припинив дію і Ощадбанк втратив право на нарахування процентів за користування кредитними коштами та пені поза строком дії договору.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Аналіз змісту ст.1048 ЦК України дає підстави для висновку, що нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку кредитування) суперечить закону.

Наведені висновки кореспондуються із положеннями ч.1 ст.1050 ЦК України, згідно якої якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Це ж стосується неустойки (штраф, пеня), під якою згідно ч.1 ст.549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушенни боржником зобов'язання

За змістом ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов'язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за

- 4 -

користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18).

Як вбачається із матеріалів справи 25 жовтня 2011 року позивач направив відповідачці ОСОБА_3 письмове повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, чим змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором, який був визначений сторонами до 15 березня 2014 року. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги Ощадбанку.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність підстав для стягнення із відповідачів процентів та пені, обрахованих банком починаючи із 14 січня 2012 року (т.2 а.с.89-97), бо рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 15 лютого 2013 року достроково стягнуто борг станом на 13 січня 2012 року.

В той же час колегія суддів не може погодитися із висновком суду про відмову у позові в частині стягнення 3% річних за ст.625 ЦК України.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України встановлено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір в цій частині, суд не врахував, що із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування процентів, пені, комісійних тощо, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів та нарахованих на цей час процентів, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст.625 ЦК України, що відповідає наведеним вище правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні 3 % річних підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог.

Відповідно до уточнених вимог Ощадбанку та наданого розрахунку (т.2 а.с.89-97), суд задовольняє вимоги і стягує із боржника ОСОБА_3 на користь банку 3 % річних у розмірі 7145,06 грн., який підтверджується розрахунком банку.

Колегія суддів вважає, що вимоги банку про необхідність солідарного стягнення із

- 5 -

відповідачів 3 % річних, не грунтуються на законі.

Згідно ст.ст.548, 553, 554 ЦК порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.

Наявність судового рішення про дострокове стягнення боргу із позичальника свідчить про закінчення строку дії кредитного договору, а тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення боргу, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц).

Оскільки інше договором поруки, укладеним 18 березня 2011 року між ОСОБА_4 і Ощадбанком не встановлено, то дана порука не поширюється на спірні правоовідносини щодо стягнення 3 % річних.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для стягненнґя процентів та пені, оскільки саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє відносин за кредитним договором, необгрунтовані, оскільки передбачені договором проценти та пеня можуть нараховуватися лише в межах дії договору.

Оцінка цим доводам як безпідставним дана судом вище з посиланням на норми закону та правові висновки Великої Палати Верховного Суду.

Посилання у скарзі на те, що судове рішення неправомірно грунтується на позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц, яку неможливо застосувати до будь-яких кредитних договорів і яка відображає застосування норми права в окремому випадку, безпідставні.

По-перше, рішення суду грунтується на вимогах закону та встановлених судом обставинах справи, а не на правовій позиції Верховного Суду, як помилково вважає скаржник.

По-друге, ч.4 ст.263 ЦПК України прямо зобов'язує суд при виборі і застосування норми права до спірних відносин враховувати відповідні висновки, викладені в постановах Верховного Суду.

По-третє, при ухваленні рішення судом обгрунтовано врахований висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц, оскільки обставини даної справи та справи, розглянутої Верховним Судом, аналогічні, а саме позов банку про стягнення процентів після ухвалення судом рішення про дострокове поверненння кредитних коштів, яке не виконане.

Вирішуючи питання про судові витрати суд керується наступним.

Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачку ОСОБА_3 сплачений банком судовий збірпропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідачами відповідно до положень ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення судом

- 6 -

розміру витрат на правничу допомогу подані відповідні клопотання та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а також квитанції про оплату цих витрат.

З огляду на вимоги ч.2 ст.141 ЦПК України, а також враховуючи, що у відношенні ОСОБА_3 позов задоволено частково, суд покладає на позивача витрати ОСОБА_3 на правничу допомогу частково, а витрати ОСОБА_4 на правничу допомогу покладає на позивача у повному обсязі, поскільки у позові до нього відмовлено повністю.

Колегія суддів вважає, що вказані витрати на правничу допомогу згідно ч.3 ст.141 ЦПК України є обгрунтованими і пропорційними даній справі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2018 року в частині відмови у стягненні 3% річних скасувати і в цій частині ухвалити нове, яким позов задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 (мешкає за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградське обласне управління Ощадбанку (місцезнаходження: м.Кропивницький, вул.Декабристів 9, ) 3 % річних у розмірі 7145 гривень 06 коп. та судовий збір у розмірі 280 гривень.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2018 рокузалишити без змін.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (місцезнаходження: м.Кропивницький, вул.Декабристів 9, ) на користь ОСОБА_3 (мешкає за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 1000 гривень.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (місцезнаходження: м.Кропивницький, вул.Декабристів 9, ) на користь ОСОБА_4 (мешкає за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) судові витрати в розмірі 1500 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: