Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 165/1871/15-ц

провадження № 61-5499св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 14 квітня 2016 року у складі судді Ушакова М. М. та рішення Апеляційного суду Волинської області від 29 червня 2016 року у складі колегії суддів: Осіпука В. В., Мудренко Л. І., Русинчука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, розірвання договорів банківського вкладу та стягнення грошових коштів.

Позовну заяву мотивовано тим, що 01 липня 2013 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського строкового вкладу «Стандарт» № SAMDN1810 в іноземній валюті, за умовами якого банк прийняв від нього 13 063,04 доларів США зі сплатою 9,25 % річних за користування вкладом та кінцевим строком повернення 01 липня 2014 року.

28 серпня 2013 року між ним і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDN4245 на суму 135 352 грн 12 коп. зі сплатою 18 % річних строком на 12 місяців та кінцевим строком повернення 28 серпня 2014 року.

19 вересня 2013 року між ним і цим же банком укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDN8760 на суму 60 000 грн під 18 % річних на 366 днів та кінцевим строком повернення 19 вересня 2014 року.

23 грудня 2013 року між ним і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD300 на суму 3 000 грн зі сплатою 20 % річних та кінцевим строком повернення 23 грудня 2014 року.

Позивач вказував, що усі ці договори були укладені у м. Євпаторія Автономної Республіки Крим, де він постійно проживав до окупації цієї території України. На цей час він проживає у м. Нововолинську Волинської області та неодноразово звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням розірвати зазначені договори банківського вкладу, розблокувати заблоковані банком відкриті на його ім'я рахунки і повернути йому грошові кошти. Однак отримував від ПАТ КБ «ПриватБанк» відмову.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив розірвати укладені між ним і ПАТ КБ «ПриватБанк» договори та стягнути за договором банківського вкладу (депозиту) «Стандарт на 12 місяців» від 01 липня 2013 року № SAMDN1810 з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 15 524,79 доларів США - суму вкладу та відсотки за період з 01 липня 2013 року до 21 березня 2016 року; 3 % річних в розмірі 773,88 доларів США за період з 01 квітня 2014 року до 21 березня 2016 року; 3 % пені за кожен день прострочення за період з 21 березня 2015 року до 21 березня 2016 року в розмірі 143 039,85 доларів США.

Розірвати договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт на 12 місяців» від 28 серпня 2013 року № SAMDN4245 та стягнути на його користь 185 547 грн 39 коп. - суму вкладу та відсотки за період з 28 серпня 2013 року по 21 березня 2016 року; 3 % річних в розмірі 8018 грн 54 коп. за період з 01 квітня 2014 року до 21 березня 2016 року, індекс інфляції в розмірі 101 920 грн 15 коп. за період з 01 квітня 2014 року до 21 березня 2016 року; 3 % пені за кожен день прострочення за період з 21 березня 2015 року до 21 березня 2016 року в розмірі 1 482 104 грн 40 коп.

Розірвати договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт на 12 місяців» від 19 вересня 2013 року № SAMDN8760 та стягнути на його користь 98 473 грн 74 коп. - суму вкладу та відсотки за період з 19 вересня 2013 року до 21 березня 2016 року; 3 % річних в розмірі 4 028 грн 47 коп. за період з 01 квітня 2014 року до 21 березня 2016 року; індекс інфляції в розмірі 51 204 грн за період з 01 квітня 2014 року до 21 березня 2016 року; 3 % пені за кожен день прострочення за період з 21 березня 2015 року до 21 березня 2016 року в розмірі 744 600 грн.

Розірвати договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 23 грудня 2013 року № SAMDNWFD300 та стягнути на його користь 17 563 грн 24 коп. - суму вкладу та відсотки за період з 23 грудня 2013 року до 21 березня 2016 року; 3 % річних в розмірі 710 грн 90 коп. за період з 01 квітня 2014 року до 21 березня 2016 року; індекс інфляції в розмірі 9 036 грн за період з 01 квітня 2014 року до 21 березня 2016 року; 3 % пені за кожен день прострочення за період з 21 березня 2015 року до 21 березня 2016 року в розмірі 131 400 грн.

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 4 000 грн за надання правової допомоги.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 14 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано договір банківського вкладу від 01 липня 2013 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 Стягнуто з банку на користь позивача 15 524,79 доларів США - суму вкладу та відсотки за період з 01 липня 2013 року до 21 березня 2016 року; 3 % річних в розмірі 773,88 доларів США за період з 01 квітня 2014 року до 21 березня 2016 року.

Розірвано договір банківського вкладу від 28 серпня 2013 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, стягнуто з банку в користь позивача 185 547 грн 39 коп. - суму вкладу та відсотки за період з 28 серпня 2013 року до 21 березня 2016 року; 3 % річних в розмірі 8 018 грн 54 коп., інфляційні втрати в розмірі 101 920 грн 15 коп. за період з 01 квітня 2014 року до 21 березня 2016 року.

Розірвано договір банківського вкладу від 19 вересня 2013 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, стягнуто з банку на користь позивача 98 473 грн 74 коп. - суму вкладу та відсотки за період з 19 вересня 2013 року до 21 березня 2016 року; 3 % річних в розмірі 4 028 грн 47 коп. та інфляційні втрати в розмірі 51 204 грн за період з 01 квітня 2014 року до 21 березня 2016 року.

Розірвано договір банківського вкладу від 23 грудня 2013 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, стягнуто з банку на користь позивача 17 563 грн 24 коп. - суму вкладу та відсотки за період з 23 грудня 2013 року до 21 березня 2016 року; 3 % річних в розмірі 710 грн 90 коп. та інфляційні втрати в розмірі 51 204 грн за період з 01 квітня 2014 року до 21 березня 2016 року та 2 000 грн понесених судових витрат за надання правової допомоги. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що стороною укладеного з позивачем договору є ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно із законодавством, яке регулює спірні правовідносини, зобов'язання за договором депозитного вкладу має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їхньої діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків за укладеними і дійсними договорами.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 29 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 14 квітня 2016 року у цій справі в частині стягненої суми судового збору змінено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в сумі 3 654 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення грошових коштів за ними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення ПАТ КБ «ПриватБанк» прав позивача на вільне володіння та користування коштами, що є підставою для розірвання договорів та їх стягнення.

Також, встановивши, що банк порушив грошові зобов'язання, оскільки на вимогу вкладника не повернув унесені позивачем на депозит кошти і відсотки за користування ними, та врахувавши вимоги пункту 21 укладених договорів про відповідальність сторін за порушення умов договору, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 3 % річних від простроченої суми та 3 % річних інфляційних втрат.

Разом з тим, стягуючи з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 6 890 грн, суд першої інстанції не врахував вимог підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» щодо максимального розміру ставки судового збору, що підлягає стягненню.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення частково та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставин справи та не надали належної оцінки тому, що за договором банківського вкладу від 01 липня 2013 року № SAMDN1810, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, в матеріалах справи відсутній платіжний документ, який підтверджує внесення грошової суми за цим договором, оформлений у встановленому законом порядку. Також суди попередніх інстанцій необґрунтовано застосувала статтю 625 ЦК України до спірних правовідносин, а також безпідставно задовольнили позовні вимоги ОСОБА_1 в частині компенсації витрат на правову допомогу.

У листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на цю касаційну скаргу від ОСОБА_1, в яких він просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди попередніх інстанцій установили, що 01 липня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу № SAMDN1810 «Стнадарт» на 12 місяців в іноземній валюті.

Відповідно до умов договору банк прийняв грошові кошти в сумі 13 063,04 доларів США на вкладний рахунок, відкритий на ім'я позивача, на строк до 01 липня 2014 року та зобов'язувався щомісяця перераховувати на рахунок-картку ОСОБА_1 9,25 % річних.

Відповідно до пункту 4 зазначеного договору після закінчення цього строку, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями.

Згідно з пунктом 6 договору за відсутності заяви вкладника про повернення вкладу дія договору автоматично продовжується на новий строк (а. с. 87).

Крім того, встановлено, що 28 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDN4245, відповідно до умов якого позивач передав банку грошові кошти в сумі 135 352 грн 12 коп. строком на 12 місяців під 18 % річних з періодом нарахування один місяць, строком на 366 днів (а. с. 88, 89).

Також встановлено, що 19 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDN8760, відповідно до умов якого позивач передав банку грошові кошти в сумі 60 000 грн строком на 12 місяців під 18 % річних з періодом нарахування один місяць, строком на 366 днів (а. с. 90, 91).

Крім того, 29 грудня 2013 року між позивачем і відповідачем укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD300 на суму 3 000 грн під 20 % річних з періодом нарахування один місяць, строком до 23 грудня 2014 року включно (а. с. 92-93).

Оригінали зазначених договорів було досліджено в суді першої інстанції.

Пункт 6 договорів від 28 серпня, 19 вересня, 29 грудня 2013 року містить положення про те, що у разі, якщо у строк не пізніше дня закінчення дії вкладу клієнт не заявив банку про повернення вкладу, договір продовжується ще на один строк, договір може бути продовжений неодноразово без явки клієнта. У цьому разі проценти за наступний строк вкладу нараховуються з дня, який слідує за датою закінчення попереднього строку вкладу (а. с. 88-93).

Згідно з довідкою від 17 квітня 2014 року № 0711/652, виданою Нововолинським міським сектором управління державної міграційної служби, про взяття на облік особи, переселеної з АР Крим у зв'язку із її тимчасовою окупацією, ОСОБА_1 вважається особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України (а. с. 86-86-1).

У зв'язку зі зміною місця свого проживання позивач неодноразово звертався до банку з проханням перевести його карткові та депозитні рахунки на територію України, розблокувати їх та здійснювати нарахування йому відсотків за депозитами, однак отримував відповіді про припинення діяльності ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим (а. с. 95-103).

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунка; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вклада вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 визначає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з пунктом 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ Інструкції «Про касові операції банків з клієнтами», затвердженої постановою правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині

розірвання договорів банківських вкладів від 28 серпня 2013 року, від 19 вересня 2013 року, від 23 грудня 2013 року суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про порушення ПАТ КБ «ПриватБанк» прав позивача на володіння та користування коштами, що є підставою для розірвання договорів та стягнення з банку на користь ОСОБА_1 суми вкладів, відсотків та 3 % річних.

Разом з тим, вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що за договором банківського вкладу від 01 липня 2013 року № SAMDN1810, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, квитанції або іншого документа, що є підтвердженням внесення позивачем грошових коштів, у матеріалах справи немає, відповідно, судами зазначені документи не досліджувались.

Як наслідок, суди зробили неправильний висновок про доведення факту укладення між сторонами договору банківського вкладу від 01 липня 2013 року № SAMDN1810 і внесення позивачем грошових коштів у заявленому ним розмірі, та неправомірно задовольнили позовні вимоги в частині розірвання договору банківського вкладу від 01 липня 2013 року № SAMDN1810 і стягнення з банку на користь ОСОБА_1 15 524,79 доларів США суми вкладу та відсотків за період з 01 липня 2013 року до 21 березня 2016 року; 3 % річних в розмірі 773,88 доларів США за період з 01 квітня 2014 року до 21 березня 2016 року.

Доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що у зв'язку з окупацією території Автономної Республіки Крим банк не може перевірити інформацію щодо спірних договорів, не є переконливими, оскільки договори банківського рахунка були укладені безпосередньо з ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, а не з його Кримською філією. Отже, у банку має бути наявна вся необхідна інформація за вказаними договорами. Посилання в касаційній скарзі на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим не мав правових підстав і можливості для здійснення банківської діяльності, у зв'язку з чим банк фактично не мав доступу на окупованій території до свого майна та договорів на цій території, а тому відповідач має всі обґрунтовані сумніви щодо знаходження коштів на банківських рахунках, також не може бути взято до уваги, оскільки, як вже було зазначено, договори банківських вкладів були укладені не з філією Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», а з ПАТ КБ «ПриватБанк», яке є юридичною особою, і згідно зі статтею 527 ЦК України повинно виконувати свої зобов'язання за договором банківського вкладу.

Також безпідставними є посилання відповідача на те, що відповідальність за повернення грошових коштів за вкладами покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників», оскільки згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно задовольнили позовні вимоги ОСОБА_1 в частині компенсації витрат на правову допомогу.

Відповідно до статі 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, перегляд документів, копіювання документів). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суди встановили, що позивач надав належні докази на підтвердження понесення витрат на правову допомогу. У позовній заяві позивач вказав, що звернувся до адвоката, який складав позовну заяву, розрахунок витрат на правову допомогу становив 4 000 грн, які він сплатив відповідно до квитанції від 27 липня 2015 року № 20 (а. с. 120, 121).

Відповідно до пункту 1 частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 14 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 29 червня 2016 року в частині розірвання договору банківського вкладу від 01 липня 2013 року № SAMDN1810, укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1, та стягнення з банку на користь ОСОБА_1 15 524,79 доларів США суми вкладу та відсотків за період з 01 липня 2013 року до 21 березня 2016 року; 3 % річних в розмірі 773,88 доларів США за період з 01 квітня 2014 року до 21 березня 2016 року скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 14 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 29 червня 2016 року в незміненій частині залишити без змін.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк