ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/221/18 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Дикун С. І., Сташків Б. І.,

секретаря - Романюк Х.Ю.

сторін - позивача ОСОБА_1 і її представника адвоката

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/10144/18 за апеляційною скаргою прокуратури Тернопільської області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2018 року, постановлене суддею Сливкою Л.М., в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - прокуратура Тернопільської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що 27 грудня 2013 року їй було оголошено про підозру у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 вересня 2013 року. Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 31 травня 2016 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Тернопільської області від 21 вересня 2016 року, у вчиненні інкримінованих їй злочинів її було виправдано. Стверджувала, що перебування під слідством і судом протягом 45 повних місяців і 11 днів (початок якого вона обраховує з дати внесення до ЄРДР відомостей про вчинення нею злочинів, а саме, з 12 вересня 2013 року, а закінчення - з дати прийняття Вищим спеціалізованим судом України рішення щодо касаційної скарги прокурора на вирок суду, тобто 22 червня 2017 року), зумовлене незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів дізнання, попереднього (досудового слідства), прокуратури та суду, спричинило їй значної моральної шкоди. Остання, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала: внаслідок здійснення втручання в її особисте та сімейне життя в зв'язку з витребуванням в ході досудового розслідування (до оголошення підозри у вчиненні нею злочинів) від компетентних органів інформації щодо складу її сім'ї, її особистої характеристики, стану її психічного здоров'я та зазначенням при цьому інформації про розслідування кримінального провадження за відповідною статтею КК України, персональних даних й адреси проживання; внаслідок здійснення втручання в її сімейне життя в зв'язку з заявленням суддею, який розглядав обвинувачення щодо неї, самовідводу з підстав прийняття раніше ряду процесуальних рішень відносно батька її сина щодо якого вона не повідомляла ні суду, ні слідству, піднявши тим самим болючі проблеми її минулого; внаслідок руйнації її професійної репутації через пред'явлене їй обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст.358 КК України, що є несумісним з бухгалтерською діяльністю, та поширення вказаної інформації у професійній бухгалтерській спільноті, що унеможливлювало її подальшу участь у бухгалтерській професії та змусило змінити її рід діяльності; внаслідок приниження її гідності через перебування у статусі підозрюваної, підсудної та обмеження у зв'язку з цим у прагненнях подорожувати через неможливість оформлення віз; внаслідок відчуття знемоги через численні процесуальні дії та судові засідання, результатом яких стали безсонні ночі перед їх проведенням та нервове виснаження після їх проведення, втрата свідомості під час двох судових засідань й відповідні хвороби; внаслідок зміни звичного способу життя та затрати часу на написання документів, звернень до різних інституцій для донесення інформації щодо її незаконного переслідування, численних порушень на етапі судового процесу, інших способів захисту порушеного права. Справедливою грошовою компенсацією заподіяних їй моральних страждань вважає суму в 300 000 грн., яку й просила стягнути в судовому порядку в її користь.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2018 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 200 000 грн., 7 000 грн. витрат на правничу допомогу. У задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі третя особа на стороні відповідача - прокуратура Тернопільської області просить змінити рішення суду в частині стягнутої моральної шкоди, зменшивши її розмір, вважаючи його в цій частині незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на помилкове зазначення судом у рішенні такої підстави відшкодування позивачу моральної шкоди, як перебування її під слідством і судом, в той час, як ні ст.1176 ЦК України, ні ст.5 ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", на які посилався суд, як на підставу задоволення позовних вимог, вищевказаної підстави відшкодування моральної шкоди не містять. При розгляді справи судом не встановлено факту незаконного засудження ОСОБА_1, незаконного взяття чи тримання її під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження у неї обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на її майно чи незаконного відсторонення від роботи (посади). Вважає, що підставою для відшкодування моральної шкоди в даному випадку є незаконне притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Також, звертає увагу на безпідставне неврахування судом першої інстанції при визначенні періоду, за який підлягає відшкодуванню моральна шкода, заподіяна позивачу на підставі ст.1176 ЦК України, рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 № 9-рп/99 у справі № 1-15/99 та ст.ст.276-279 КПК України, сукупний аналіз яких дає підстави зробити висновок, що притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, в зв'язку з чим початком строку, за який підлягає відшкодуванню моральна шкода ОСОБА_1 є 02 грудня 2013 року (дата повідомлення їй про підозру).

Крім цього, при визначенні кінцевої дати для розрахунку моральної шкоди позивачу вважає, що судом не звернуто увагу на положення ст.43 КПК України, якою встановлено, що виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили та ст. 532 КПК України, якою встановлено, що рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення. В зв'язку з тим, що виправдувальний вирок, який набрав законної сили, є актом державної влади, що повністю реабілітує громадянина та завершує його кримінальне переслідування, припиняє обмеження його прав чи покладення додаткових обов'язків (скасовуються запобіжні заходи, не вчиняються жодні процесуальні дії щодо особи) й беручи до уваги те, що статусу виправданої особи ОСОБА_1 набула в день набрання законної сили ухвалою апеляційного суду Тернопільської області (21.09.2016 року), якою залишено без змін виправдувальний вирок Тернопільського міськрайонного сулу від 31.05.2016 року, періодом за який позивачу може бути відшкодована моральна шкода, вважає період з 27.12.2013 року (дати оголошення підозри) до 21.09.2016 року (дати набрання законної сили виправдувальним вироком суду), тобто 32 місяці та 25 днів.

Звертає увагу й на те, що розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 судом визначено в більшому розмірі, ніж такий складав би, виходячи з розміру однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць її перебування під слідством або судом, хоча позивачем не наведено підстав для такого збільшення.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, ні відповідач Державна казначейська служба України, ні третя особа прокуратура Тернопільської області, в судове засідання своїх представників не направили: Державна казначейська служба України - з невідомих суду причин, прокуратура Тернопільської області - у зв'язку з участю представника в іншому судовому засіданні (яка для юридичної особи в даному випадку не може вважатися поважною). З урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених осіб про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Позивач ОСОБА_1 і її представник адвокат ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, таким, що скасуванню не підлягає. Відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з урахуванням наступного.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з доведеності факту незаконного перебування позивача у період з 12 вересня 2013 року до 22 червня 2017 року (45 місяців і 11 днів) під слідством і судом, підтвердженого виправдувальним вироком від 31 травня 2016 року, а відтак - з наявності правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду в сумі 200 000 грн. з урахуванням тих моральних страждань, яких вона зазнала.

Судом встановлено, що 12 вересня 2013 року на адресу Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області надійшло звернення керівника ГТзОВ "Мрія" Котика О.С. про підробку бухгалтером ДП "Комунальник - 3" ГТзОВ "Мрія" ОСОБА_1 довідки про доходи. Відомості про вчинення позивачем кримінального правопорушення того ж дня було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.59).

27 грудня 2013 року слідчим СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області лейтенантом міліції Швидко Н.М. повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 358 КК України (а.с. 12-14).

Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 23 квітня 2015 року обвинувачену ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано через відсутність в її діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 358 КК України (а.с. 15-20).

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 02 вересня 2015 року виправдувальний вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2015 року відносно ОСОБА_1 скасовано з призначенням нового розгляду її справи в суді першої інстанції в іншому складі суду (а.с. 21-25).

За результатами нового розгляду справи вироком Тернопільського міськрайонного суду від 31 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 21 вересня 2016 року, ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано за недоведеністю вчинення нею кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 358 КК України (а.с. 26-49).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 червня 2017 року касаційну скаргу прокуратури Тернопільської області залишено без задоволення, а ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 21 вересня 2016 року - залишено без змін (а.с. 50-54).

18 травня 2016 року Європейським судом з прав людини було отримано заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, якій присвоєно № 12670/6 Lemega v. Ukraine (а.с.87-96).

Згідно вимог ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року за № 266/94-ВР з наступними змінами і доповненнями відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Пункт 5 ч.1 ст. 3 цього Закону передбачає відшкодування громадянинові, в тому числі, моральної шкоди у випадках, наведених в ч.1 цього Закону.

Відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

При цьому, ч.ч. 5, 6 ст. 4 зазначеного Закону передбачають, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно вимог ч.ч. 2, 3 ст.13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Крім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом національного права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 своєї постанови № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року з відповідними змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Встановивши, що кримінальне провадження, порушене відносно ОСОБА_1, завершилося постановленням судом виправдувального вироку, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку, що позивач відповідно до вимог ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" (п.1 ст.2) наділена правом відшкодування моральної шкоди.

Погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції в частині підтвердження матеріалами справи окремих фактів заподіяння ОСОБА_1 моральних страждань внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності.

Вірними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції й в частині застосування при розрахунку розміру завданої позивачу моральної шкоди, виходячи з мінімальної заробітної плати в сумі 3723 грн., встановленої з 01 січня 2018 року статтею 8 ЗУ "Про державний бюджет на 2018 рік" та відхилення в цій частині тверджень представника третьої особи - прокуратури Тернопільської області щодо застосування для обрахунку мінімальної заробітної плати в сумі 1600 грн. з посиланням на п.3 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів" від 06 грудня 2016 року № 1774-VШ, як такого, що не регулює спірні правовідносини.

Разом з тим, з висновками суду першої інстанції в частині визначення періоду, за який підлягає стягненню моральна шкода в користь позивача, й обрахунку такого, починаючи з 12.09.2013 року (дати внесення відносно позивача відомостей до ЄРДР) і закінчуючи 22.06.2017 роком (датою постановлення Вищим спеціалізованим судом України ухвали за результатами розгляду касаційної скарги прокуратури Тернопільської області на вирок суду) колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.10.1999 року № 9-рп/99 у справі № 1-15/99, яке є обов'язковим до виконання та яким надавалося тлумачення, з якого моменту особа вважається притягнутою до кримінальної відповідальності, передбачено що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред'явлення особі обвинувачення у вчинені злочину.

Кримінальним процесуальним кодексом України 2012 року поняття "пред'явлення обвинувачення" замінено на "повідомлення особі про підозру" (ст.ст.276-279 КПК України).

Сукупний аналіз змісту Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/99 від 27.10.1999 року та положень ст.ст. 276-279 Кримінального процесуального кодексу України дає підстави колегії суддів зробити висновок, що початком періоду, з якого ОСОБА_1 слід обчислювати нарахування моральної шкоди буде 27.12.2013 року - дата оголошення їй про підозру у вчиненні злочинів, а не 12.09.2013 року - дата внесення відносно позивача відомостей до ЄРДР, як помилково вважав суд першої інстанції.

При цьому, посилання суду на те, що з часу внесення відомостей до ЄРДР фактично були обмежені права позивача, колегія суддів вважає безпідставними й не обгрунтованими, оскільки кримінальний процесуальний закон України не містить відповідних положень про обмеження прав особи з часу внесення відомостей до ЄРДР й жодних доказів обмеження прав ОСОБА_1 саме з цього часу матеріали справи не містять. Судом не враховано положення ст.214 КПК України, яка передбачає обов'язок, а не право слідчого внести протягом 24 год. з часу повідомлення відомостей про вчинення злочину до ЄРДР та не встановлює жодних обмежень для особи, відомості відносно якої внесено до ЄРДР.

Безпідставними й такими, що зроблені без урахування вимог закону колегія суддів вважає й висновки суду першої інстанції в частині визначення кінцевої дати періоду для обрахунку заподіяної позивачу моральної шкоди, пов'язаної з датою постановлення Вищим спеціалізованим Судом України ухвали, а саме 22.06.2016 року, за результатами розгляду касаційної скарги прокуратури Тернопільської області на вирок суду, яким ОСОБА_1 було виправдано.

Зокрема, суд не взяв до уваги положення ст.43 КПК України, якою встановлено, що виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили, а також - положень ст.532 КПК України, якою встановлено момент набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції та який пов'язується з моментом його проголошення.

Враховуючи наведені норми КПК, а також ту обставину, що вирок Тернопільського міськрайонного суду, яким ОСОБА_1 було виправдано у вчиненні інкримінованих їй злочинів, ухвалою суду апеляційної інстанції було залишено без змін, то саме з датою постановлення останньої (що мало місце 21.09.2016 року) позивач вважається такою, що реабілітована та позбавлена будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно неї - завершеним.

Отже, період, за який позивачу підлягає відшкодуванню заподіяна моральна шкода слід обраховувати з 27.12.2013 року до 21.09.2016 року, й такий складатиме 32 місяці і 26 днів (а не 45 місяців і 11 днів, як помилково вважала позивач, і з чим погодився суд першої інстанції).

Мінімальний розмір відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди, обрахований відповідно до ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» складатиме: 3723 х 32 + (3723 : 30 х 26) = 119136 + 3226,60 = 122 362, 60 грн., де 3723 грн. - розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2018 року, 32 - кількість місяців перебування позивача під слідством і судом, 30 - середня кількість днів у місяці, 26 кількість днів перебування позивача під слідством і судом.

Погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції в частині необхідності зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, яку просила стягнути позивач у її користь з урахуванням тих душевних страждань, яких вона зазнала в результаті незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності.

Однак, визначений судом першої інстанції до стягнення за рахунок державного бюджету в користь ОСОБА_1 розмір моральної шкоди в сумі 200 000 грн. колегія суддів вважає дещо завищеним і таким, що не в повній мірі відповідає вимогам розумності та справедливості з урахуванням наданих позивачем доказів.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, ряд обставин, якими позивач обґрунтовувала факт заподіяння їй моральних страждань не підтверджені належними й допустимими доказами, на що судом перщої інстанції не було звернуто уваги й не було надано належної правової оцінки.

Так, у зв'язку з відсутністю рішення суду про визнання неправомірними дій слідчого в частині витребування в ході досудового розслідування (до оголошення підозри у вчиненні нею злочинів) від компетентних органів інформації щодо складу сім'ї позивача, її особистої характеристики, стану її психічного здоров'я чи в частині невідповідності запитів слідчого визначеним законом вимогам колегія суддів вважає недоведеним факт заподіяння позивачу моральних страждань внаслідок здійснення втручання в її особисте та сімейне життя в зв'язку зі здійсненням слідчих вищеперелічених дій.

Також, недоведеним належними і допустимими доказами, на думку колегії суддів, є факт заподіяння позивачу моральних страждань, що полягають у піднятті болючих проблем минулого внаслідок здійснення втручання в її сімейне життя в зв'язку з заявленням суддею, який розглядав обвинувачення щодо неї, самовідводу з підстав прийняття раніше ряду процесуальних рішень відносно батька її сина щодо якого вона не повідомляла ні суду, ні слідству, оскільки сам по собі документально підтверджений факт заявлення суддею самовідводу жодним чином не свідчить про те, який саме психо-емоційний стан викликає у позивача згадка у підставах заявленого відводу прізвища батька її сина.

Крім цього, не підтверджений належними й допустимими доказами факт заподіяння позивачу моральних страждань внаслідок руйнації через пред'явлене їй обвинувачення її професійної репутації, що є несумісним з бухгалтерською діяльністю, та поширення вказаної інформації у професійній бухгалтерській спільноті, що унеможливлювало її подальшу участь у бухгалтерській професії та змусило змінити її рід діяльності, оскільки сам по собі факт публікації у друкованому виданні статті з відомостями про підробку нею своєї довідки про заробітну плату (копія якої наявна в матеріалах справи) не свідчить про те, що вказана стаття була поширена саме у професійній бухгалтерській спільноті й що після звільнення позивача з роботи з ініціативи керівника, яким така інформація була поширена, вона не мала змоги влаштуватися на роботу за спеціальністю бухгалтера на будь-якому іншому підприємстві, в установі чи організації в зв'язку з відмовою останніми в працевлаштуванні саме з підстав наявності відносно неї кримінального провадження. Колегія суддів звертає увагу на те, що звільнення ОСОБА_1 з підстав втрати довір'я (ч.1 п.2 ст.41 КзпП України) мало місце 06.09.2013 року, тобто ще до внесення відомостей в ЄРДР (а.с.73), а після поновлення позивача на роботі судом вона працювала за спеціальністю бухгалтера ще 6,5 місяців - до жовтня 2014 року й була звільнена з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КзпП України (в зв'язку з ліквідацією), що в свою чергу спростовує пояснення позивача про неможливість у зв'язку з кримінальним переслідуванням працювати за фахом бухгалтера (а.с.79). Твердження позивача в ході апеляційного розгляду справи про те, що зміна професії бухгалтера на юриста була зумовлена неможливістю отримати кваліфіковану юридичну допомогу в ході розгляду відносно неї кримінального провадження колегія суддів оцінює критично в зв'язку з відсутністю в матеріалах справи доказів необхідності зміни нею професії саме з цих підстав і неможливості скористатися кваліфікованою допомогою будь-якого іншого адвоката.

Також, недоведеним є факт заподіяння позивачу моральних страждань у зв'язку з обмеженням її прагнення подорожувати через неможливість оформлення віз (зокрема, в США, як зазначила в ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_1.), оскільки докази про те, який саме запобіжний захід ОСОБА_1 був обраний в ході кримінального провадження, й що в зв'язку з обранням такого чи у зв'язку з порушенням кримінальної справи наявні відмови компетентних органів в оформленні їй віз, в матеріалах даної справи відсутні. Сам по собі факт замовлення позивачем довідки про її несудимість не свідчить про те, що причиною замовлення такої довідки був саме намір подорожувати й оформити відповідну візу, й тим більше, не свідчить що мала місце відмова в оформленні візи з причини, що нею зазначається в ході розгляду даної справи.

Разом з тим, погоджуючись з доводами позивача про те, що перебування її у статусі підозрюваної, підсудної принижувало її гідність; що участю її в проведенні процесуальних дій та судових засідань у кримінальному провадженні, написанням звернень до різних інституцій для донесення інформації щодо її незаконного переслідування було порушено звичний спосіб її життя; а переживання, пов'язані з участю в судових засіданнях (підтверджені в тому числі фактом втрати свідомості в та захворюванням ході проведення судового засідання) заподіювали їй моральні страждання, колегія суддів приходить до висновку, що справедливою та достатньою грошовою компенсацією таких буде сума стягнення в розмірі 130 000 грн.

При цьому, доводи апеляційної скарги Прокуратури Тернопільської області в частині безпідставності визначення судом розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 у більшій сумі, ніж така складала б, виходячи з розміру однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством або судом з посиланням на те, що нею не наведено підстав для такого збільшення, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ст.13 ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає лише граничний мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, з урахуванням глибини моральних страждань, яких зазнала особа, останньою може бути заявлено про відшкодування таких і в більшому розмірі, що й було зроблено позивачем ОСОБА_1 при зверненні з даним позовом з одночасним зазначенням, у чому саме такі полягають. В той же час, правом визначення суми, що підлягає стягненню в користь позивача в судовому порядку з урахуванням наданих стороною доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди та з урахуванням вимог розумності та справедливості наділений саме суд.

Доводи апеляційної скарги прокуратури Тернопільської області щодо помилкового зазначення судом у рішенні такої підстави відшкодування позивачу моральної шкоди, як перебування її під слідством і судом, в той час, як ні ст.1176 ЦК України, ні ст.5 ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", на які посилався суд, як на підставу задоволення позовних вимог, вищевказаної підстави відшкодування моральної шкоди не містять, на увагу колегії суддів не заслуговують, оскільки застосування судом до спірних правовідносин, як вимог ст.1176 ЦК України, так і положень вищезгаданого Закону без конкретизації, що моральна шкода підлягає відшкодуванню саме за незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності не може вважатися невірним застосуванням норм матеріального права при тому, що факт перебування ОСОБА_1 під слідством і судом суд пов'язує саме з постановленням відносно неї виправдувального вироку (абз.4 на стор.8 на звор. Рішення), що повністю узгоджується з п.1 ст.2 Закону, яка встановлює випадки наявності в особи права на відшкодування шкоди, а встановлення судом факту постановлення виправдувального вироку в свою чергу свідчить про те що підставою для відшкодування моральної шкоди в даному випадку є незаконне притягнення особи до кримінальної відповідальності.

У відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати у доповненні або в зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З урахуванням того, що колегія суддів дійшла висновку про зменшення розміру відшкодування моральної шкоди позивачу, рішення Тернопільського міськрайонного суду підлягає зміні в цій частині зі стягненням у користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 130 000 грн.

Також, беручи до уваги те, що рішення суду першої інстанції в частині стягнутих в користь позивача судових витрат, пов'язаних з витратами на правову допомогу, прокуратурою Тернопільської області не оскаржувалось, колегією суддів дане рішення в цій частині не переглядається.

Керуючись ст. ст. 35 ч. 1; 81 ч. 1; 259 ч. ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч.4; 381 ч. ч. 1, 3; 382 ч. ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч.1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргупрокуратури Тернопільської області - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2018 року в частині розміру відшкодування моральної шкоди змінити, стягнувши з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 130 000 (сто тридцять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В решті - рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 03 грудня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи