Справа № 175/938/14-ц
Провадження № 2/175/835/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2018 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Іщенко Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Дніпропетровська місцева прокуратура №3, Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якому просив суд постановити рішення яким позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; передати неповнолітню дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 для проживання разом з батьком ОСОБА_1; стягнути з ОСОБА_3 на його, ОСОБА_1 користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років щомісячно для досягнення дитиною повноліття.

Позивач ОСОБА_1 надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав (а.с.153).

Представник відповідачки ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_4 надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення (а.с.222).

Представники третіх осіб Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 та Служби у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації у судове засідання не з'явилися.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Стаття 150 цього Кодексу перелічує обов'язки батьків щодо виховання дитини.

Встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 18 листопада 2008 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №1283, батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1, а матір'ю ОСОБА_3 (а.с.8). Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, однак сімейно-шлюбні відносини між сторонами не склалися тому шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, про що свідчить Свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.10).

Згідно висновку Служби у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації про доцільність призначення днів та часу побачень ОСОБА_1 з його донькою ОСОБА_2 №5/12-1066 від 21 квітня 2011 року, ОСОБА_1 було призначено час та дні побачення з неповнолітньою дитиною (а.с.9).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2003 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки було стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 1/2 частини неоподаткованого податком мінімуму доходів громадян, щомісячно, починаючи з 07 липня 2003 року до повноліття дитини. 08 вересня 2010 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області було залишено без змін вищевказане рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2010 року, яким ОСОБА_1 у задоволенні первісного позову про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів було відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини задоволено (а.с.223-224).

Згідно Свідоцтва про реєстрацію по місцю проживання №3363 виданого Відділом ОУФМС Росії по Саратовській області в Кіровському районі м. Саратова 25 травня 2012 року, неповнолітня ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.180). Окрім цього встановлено, що матір дитини ОСОБА_3 також проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується паспортом відповідачки НОМЕР_3 виданим Відділом ОУФМС Росії по Саратовській області в Кіровському районі м. Саратова 10 травня 2012 року (а.с.179). Зазначені обставини, свідчать про те, що на теперішній час дитина фактично проживає зі своєю матір'ю ОСОБА_3, знаходиться на її утриманні та навчається в 10-А класі СЗШ № 65 м. Сочі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини у розмірі 65915,40 грн., що також підтверджується Постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП№43560688 від 24 липня 2018 року (а.с.225).

Згідно ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Разом із тим, відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації у своєму висновку №5/12-2716 від 05 грудня 2012 року вважає доцільним позбавлення батьківських прав відповідачку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно її дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.154). Проте зазначений висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав зроблений без спілкування з матір'ю дитини, тому суд критично ставиться до висновку Служби у справах дітей, так як він складений лише на підставі тверджень та доказів, наданих позивачем. Висновок не містить жодних об'єктивних даних стосовно суті питання та даних щодо наявності чи відсутності винних дій в ухиленні матері від виховання дитини, в ньому не зазначається доцільності втручання в життя дитини шляхом позбавлення матері батьківських прав та висновків про те, яким чином позбавлення батьківських прав захистить інтереси дитини.

У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Пунктом 2 ч. 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матері обов'язків по вихованню, а також встановити, що матір ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання батьківських обов'язків, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідачки ОСОБА_3 заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідачки, оскільки вони не найшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Умовою по ухиленню від обов'язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно її доньки є свідомим нехтуванням матері своїми батьківськими обов'язками.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком).

Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її матері по відношенню до неї батьківських прав та не надав доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов'язків відносно дитини. У даному випадку є не доцільним позбавляти ОСОБА_3 батьківських прав відносно її дитини, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а за обставин, що склались та які підтверджуються матеріалами справи, позбавлення матері батьківських прав є безпідставним та не обґрунтованим.

Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів, то суд вважає, що підстав для задоволення даних вимог не має, а тому в цій частині позовних вимог позивачу також слід відмовити.

Враховуючи, що у задоволенні позову було відмовлено, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 150, 164 СК України, ст. 12 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини», Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення про позбавлення та поновлення батьківських прав (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року), ст.ст. 12, 13, 76, 141, 263-266 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Дніпропетровська місцева прокуратура №3, Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Озерянська Ж.М.