АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/915/18 Справа № 175/2281/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Ювілейна селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення з зобовязанням вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 03 листопада 1989 року ВК Дніпропетровської районної ради народних депутатів було видано на імя ОСОБА_3 та його сімї ордер на жиле приміщення №296, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. До ордеру, як члени сім'ї вписані вона, ОСОБА_2, дочка ОСОБА_4 та син ОСОБА_4 Станом на 31 травня 2015 року в квартирі прописані: відповідач ОСОБА_3, вона ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_4 28 листопада 1996 року за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано. В травні 2003 року відповідач зібрав свої речі та покинув квартиру, з того часу ОСОБА_3 в даній квартирі не проживає, речі його відсутні, комунальні платежі не сплачує. Факт відсутності відповідача в квартирі підтверджується актом від 01 жовтня 2015 року, актом від 29 грудня 2015 року, актом від 19 травня 2016 року складеними майстром КП «ЖЕК-1» в її присутності та за участю сусідів. Вказала, що починаючи з травня 2003 року вона несе додаткові фінансові навантаження, а саме: сплачує кошти за комунальні послуги за відповідача, який фактично не проживає в даній квартирі, за свої власні кошти весь цей час підтримує належний технічний стан квартири. Добровільно зніматись з реєстраційного обліку відповідач не бажає.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою №100 по вул. Теплична, 32 в смт. Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області.

В свою чергу, ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення з зобовязанням вчинення певних дій, обґрунтовуючи його тим, що у 1989 році спірна квартира АДРЕСА_2 згідно ордеру № 296 була надана йому, ОСОБА_3 з сімєю із 4 осіб, а саме: дружині на той час, доньці та сину. Сімейне життя з відповідачкою не склалося, тому 28 листопада 1996 року шлюб між ними за рішенням суду було розірвано. Після розірвання шлюбу він залишився проживати в квартирі, однак ОСОБА_2 почала у прямому смислі виживати його з квартири, влаштовувала скандали, чинила перешкоди в користуванні приміщеннями загального користування, його життя перетворилося на суцільний жах. Вже тоді він неодноразово прохав колишню дружину вирішити питання розїзду у окремі квартири чи шляхом обміну на дві окремі квартири, чи шляхом приватизації квартири з подальшим її продажем. Прийшовши після роботи додому, він не зміг потрапити в квартиру, так як замок у дверях був змінений. Він почав дзвонити, стукати у двері, щоб дізнатися, що трапилося та не відчиняючи двері, ОСОБА_2 відповіла що замки змінила, бачити його вона не може, що коли вона вирішить питання стосовно їх розїзду, вона повідомить, при цьому усі його речі залишилися у квартирі. Тому він тимчасово проживає у рідної сестри. З 09 вересня 2014 року він пенсіонер, не працює, його здоровя дуже погіршилося, проживання то на дачі, то у рідної сестри дуже вимотало. Він постійно звязувався з відповідачкою для вирішення питання з квартирою, вона ж знаходила різні приводи, що б пройшло більше часу, не пустити його в квартиру, щоб він не почав захищати свої права. На сьогодні квартира є не приватизованою, є його єдиним помешканням, іншого житла на праві власності у нього немає, квартиру він залишив з поважних причин, оскільки відповідачка чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом не допуску у квартиру та зміною замків на вхідних дверях, він зареєстрований у квартирі, тому вважає, що має право проживати у квартирі.

Тож, ОСОБА_3 просив суд усунути йому перешкоди в користуванні квартирою №100 у будинку № 32 по вул. Теплична у смт. Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області, шляхом вселення до квартири з зобов'язанням ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні квартирою і надати йому ключі від вхідних дверей.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2017 року у задоволенні первісних позовних ОСОБА_2 - вимог було відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 - було задоволено: усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою №100 у будинку №32 по вул. Теплична у смт. Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області шляхом вселення до квартири; зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою №100 у будинку №32 по вул. Теплична у смт. Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області та надати йому ключі від вхідних дверей.

Також, даним рішенням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було стягнуто судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн.

Не погодившись із рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2018 року, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити її первісні позовні вимоги та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо усунення перешкод шляхом вселення відповідача до спірної квартири та передачі йому ключей від вхідних дверей.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2, відповідач просив вказану скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно ч. 3 ст. 82 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня може здійснюватися без конкурсу тільки у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Згідно ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Тож, до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження та переглядати рішення судів перших інстанцій.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на імя ОСОБА_3, на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради народних депутатів від 27 жовтня 1989 року №279/5, 03 листопада 1989 року видано ордер №296 на житлове приміщення і надано квартиру АДРЕСА_3 (нині Слобожанське) Дніпровського району Дніпропетровської області, площею 39,84 кв.м.

Так, родина з чотирьох осіб, чоловіка ОСОБА_3, дружини ОСОБА_2 та їх спільних дітей: доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на підставі вказаного ордеру вселилися та зареєструвалися в квартирі за вказаною адресою.

На даний час в квартирі проживає ОСОБА_2 Квартира не приватизована.

ОСОБА_2 не визнає право користування ОСОБА_3 квартирою і перешкоджає в її користуванні, що є порушенням його права на житло передбачене Конституцією України.

Спірна квартира є його єдиним помешканням, іншого житла на праві власності у нього немає, квартиру він залишив з поважних причин, оскільки колишня дружина чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, шляхом не допуску у квартиру та зміною замків на вхідних дверях; він зареєстрований у квартирі.

Також, судом першої інстанції при розгляді справи було допитано свідків і з'ясовано наступне.

Свідки ОСОБА_6 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили факт періодичного спільного проживання сторін в спірній квартирі після розірвання шлюбу до листопада 2016 року, їх скандальні відносини та періодичне проживання ОСОБА_3 у садовому будиночку чи у рідної сестри.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 засвідчили що у 2015 та 2016 роках акти про не проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі підписували, але для огляду квартири вони не запрошувалися.

ОСОБА_3 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, у встановленому законом порядку не позбавлений права користування даною квартирою, а тому його право на користування житлом підлягає захисту.

Доказів несплати ним комунальних платежів та існування заборгованості по ним в матеріалах справи відсутні.

Тож, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що його було незаконно позбавлено користуванням та проживанням у спірній квартирі, шляхом зміни позивачем замків від вхідних дверей, що є чиненням перешкод з боку ОСОБА_2, а тому право ОСОБА_3 на вселення до квартири підлягає судовому захисту.

Щодо первісних позовних вимог ОСОБА_2, то суд першої інстанції виходив із того, що останньою не доведено суду належними та допустимими доказами той факт, що ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі без поважної причини та самовільно залишив житло.

Основним доводом апеляційної скарги ОСОБА_2 є посилання на те, що ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі протягом 6 місяців без поважних причин, грошових коштів на оплату комунальних послуг не надавав, а тому є таким, що втратив право користування жилим приміщенням відповідно до положень ст. ст. 71, 72, 107 ЖК України.

Однак, колегія суддів відхиляє такий довід апелянта, з огляду на таке.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом; а відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Апелянтом не було надано жодного належного доказу в підтвердження того факту, що відповідач саме добровільно виселився із спірної квартири, а акти про непроживання ОСОБА_3 не можуть бути прийняті до уваги як належні, допустимі та достовірні докази, оскільки як вбачається із пояснень допитаних в суді першої інстанції свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вказані акти бути підписані ними без запрошення до квартири, що свідчить про неповне з'ясування факту проживання чи непроживання відповідача в квартирі.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_14