Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2018 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , за участю секретаря Солонської Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку квартири, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати за кожним з них право власності на 1/6 частку квартири № 9, розташованій в будинку № 66 по вул. Сєченова в м. Маріуполя Донецької області.

В обґрунтовування позовних вимог зазначивши, що їм належить 1/2 частка квартири № 9, розташованій в будинку № 66 по вул. Сєченова в м. Маріуполя Донецької області, тобто по 1/6 частки кожному на підставі Свідоцтва про право власності № 15403 від 02.12.1999 року, виданого Управлінням міського майна Маріупольської міської ради, зареєстрованого у БТІ м. Маріуполя. Співвласником вказаної квартири є відповідачка по справі - ОСОБА_4, якій на підставі договору дарування від 15.08.2008 року посвідченого Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою, належить 1/2 частка вказаної квартири, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав від 01.08.2017 року та 26.02.2018 року. З самого початку по Свідоцтву про право власності від 02.12.1999 року, власниками крім ОСОБА_5 (1/6 частка), ОСОБА_6 (1/6 частка) та їх син ОСОБА_7 Проте, після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право власності на 1/3 частину перейшло до ОСОБА_7 та його частка від вказаної квартири складала ? (1/6х3). Після чого, 15.08.2008 року між ОСОБА_8 та відповідачкою було укладено догорів дарування. В теперішній час виявлено, що правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності позивачів відсутній. При зверненні до Управління міського майна Маріупольської ради за видачею копії свідоцтва про право власності на житло, позивачам було відмовлено, у звязку з чим вимушені звернутися до суду.

Позивачі у судове засідання не зявились, надали суду заяви, в якій просять суд розглянути справу за їх відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Відповідачка у судове засідання не зявилася, надала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що визнає позовні вимоги у повному обсязі.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 81 ЦПК України).

За вимогами ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено, що позивачам по справі належить 1/2 частка квартири № 9, розташованій в будинку № 66 по вул. Сєченова в м. Маріуполя Донецької області, тобто по 1/6 частки кожному на підставі Свідоцтва про право власності № 15403 від 02.12.1999 року, виданого Управлінням міського майна Маріупольської міської ради, зареєстрованого у БТІ м. Маріуполя, що підтверджується довідкою виданою МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 26.02.2018 року за № 616 (а.с.10).

Співвласником вказаної квартири є відповідачка по справі - ОСОБА_4, якій на підставі договору дарування від 15.08.2008 року посвідченого Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою, належить 1/2 частка вказаної квартири, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав від 01.08.2017 року та 26.02.2018 року (а.с.10-13).

З відповіді Департаменту міського майна Маріупольської міської ради №26-4321-36.1 від 26.02.2018 року у видачі копії свідоцтва про право власності на житло, а саме квартиру АДРЕСА_1 було відмовлено, у звязку з тим, що це не передбачено законодавством(а.с.14).

Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Зі змісту нормативних положень ч.1 ст.392 вбачається, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, враховуючи, що правовстановлюючі документи на квартиру втрачені, приймаючи до уваги, що визнання відповідачкою позову, не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 141, 247, 263-265 ЦПК України, ст.392 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку квартири - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 56,7 кв.м., житловою 38,6 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_2, право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 56,7 кв.м., житловою 38,6 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП: НОМЕР_3, право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 56,7 кв.м., житловою 38,6 кв.м.

На рішення може бути подана апеляція до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. М. Іванченко