_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/2051/18
Провадження № 2/520/3915/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2018 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Салтан Л.В.,

при секретарі Дідур В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк», третя особа ПАТ «УкрСиббанк», розірвання кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

20 лютого 2018 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ПАТ «Дельта Банк», в якому просить: розірвати кредитний договір № 853-11 ДОУ1Н від 09 жовтня 2006 року, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не отримував саме 132730 швейцарських франків. Також, ПАТ «УкрСиббанк» самостійно змінив розмір фіксованої відсоткової ставки.

Представник позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Також, представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» надав до суду віздив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки вона є безпідставною, позивачі самостійно підписали договори, ОСОБА_1 отримав гроши за цим кредитним договором.

Представник третьої особи ПАТ «УкрСиббанк» у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Також, представник третьої особи ПАТ «УкрСиббанк» надав до суду пояснення, в яких просить відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки банком виконані умови договору, протее позивач ОСОБА_1 не сплачує кошти.

Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що, 09 жовтня 2006 року, між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 853-11ДОУ1Н, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти в сумі 132730 швейцарських франків з розрахунку 7,99 выдсоткыв річних на строк до 09 жовтня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки № 853-11 від 09 жовтня 2006 року, за яким ОСОБА_2 зобовязалась відповідачти за виконання зобовязань з цим кредитним договором.

Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 11 жовтня 2006 року, відповідно до умов якого відповідач передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю іпотекодавця.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, що виникло з вказаного кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора .

Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з ч. 2 ст. 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України за № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон повязує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин.

Відповідно до Указу Президента України від 25 серпня 1996 року за № 762/96 «Про грошову реформу в Україні», національною валютою України є гривня.

При укладанні кредитного договору в іноземній валюті, обидві сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу тощо.

Також, відповідно до п. 9.2. кредитного договору, сторони погодили, що у певних випадках банк може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання певних обставин, зокрема, девальвації гривні до долара США більше ніж на 5 % (підпункт «в» п. 9.2. кредитного договору). За таких умов (підписавши договір) позивач не може стажувати, що він не прийняв на себе ризик зміни обставин у контексті валютних змін.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 132730,00 швейцарських франків, що станом на день отримання пів готівкою в еквіваленті в національній валюті складало 516577,99 грн., які ОСОБА_1 отримав 11 жовтня 2006 року, що підтверджують й позивачі у своєму позові.

При цьому, кошти видавалися позичальнику у гривні на підставі його заяви на видачу готівки, яку він подав до банку, тобто, банк виконав розпорядження позичальника його коштами, які, відповідно до п. 1.5 були перераховані банком на поточний рахунок позичальника.

Пунктом 1.4 кредитного договору встановлено, що цільове призначення кредиту: придбання нерухомості, зазначеної у п. 2.1 договору (п. 2.1 договору - квартира АДРЕСА_2), яка були придбана позичальником та передана в іпотеку.

Тобто, мета отримання грошових коштів була досягнута та позивачем придбано квартиру.

Також, не знайшли свого підтвердження посилання позивачів щодо того, що банком порушено вимоги Постанови НБУ за № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки на момент укладення кредитного договору (09 жовтня 2006 року) таких вимог не існувало.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також, позивачі зазначають підставу для розірвання кредитного договору укладення між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, проте у своїй позовній заяві позивачі не просять визнати такий договір недійсним чи нікчемним.

Отже, відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також, позивачі посилаються на висновок експертного економічного дослідження № 110/с по зверненню ОСОБА_1 від 08 грудня 2017 року, проте він не може бути доказом у зазначеній позовній заяві, оскільки позивачі не просять зменшити розмір заборгованості.

Якщо позивачі не згодні з розміром заборгованості за цим кредитним договором, вони мають право звернутись до суду з відповідною позовною заявою.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У своїй позовній заяві, представник ОМР просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОМР судові витрати у розмірі 6167 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З позовної заяви вбачається, що відповідачами у цій справі є: ОСОБА_3, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, у звязку з чим слід стягнути з них сплачений судовий збір у розмірі 6167 грн. 00 коп.

Керуючись ст. 2, 4-6, 76-83, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України, ст. 319, 376, 391 ЦК України, ст. 12, 80, 83, 116, 124-126, 152, 212 ЗК України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про регулювання містобудувальної діяльності», Законом України «Про державну реєстраціє речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк», третя особа ПАТ «УкрСиббанк», розірвання кредитного договору № 853-11 ДОУ1Н від 09 жовтня 2006 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 28 листопада 2018 року.

Головуючий Салтан Л. В.