Справа № 265/2541/18
Провадження № 8/265/5/18
У Х В А Л А

12 червня 2018 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Костромітіної О. О., за участю секретаря судового засідання Куксенко А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу № 265/2541/18 за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, зацікавлена особа: ОСОБА_2,

за участю:

представника заявника ОСОБА_3,

зацікавленої особи ОСОБА_2,

представника зацікавленої особи ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В:

27 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу від 10 квітня 2018 року. В подальшому уточнив вимоги заяви, відповідно до яких просив заяву про перегляд судового рішення (наказу) від 10 квітня 2018 року за нововиявленими обставинами задовольнити, судовий наказ Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.04.2018 року про стягнення з нього аліментів скасувати, у видачі судового наказу відмовити, стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 264,30 гривень. В обґрунтування поданої заяви стверджував, що 10 квітня 2018 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя було винесено судовий наказ, за яким було з нього стягнуто на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 березня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Вважаючи неправомірними вимоги ОСОБА_2 вказував, що 21 лютого 2015 року ним із ОСОБА_2 був укладений договір між батьками щодо виконання батьківських прав та визначення місця проживання дитини, засвідчений нотаріально, де було визначено, що батько, враховуючи відсутність доходів матері, зобов'язується повністю забезпечувати фінансове утримання дитини до настання нею повноліття, на підставі чого вважав, що ним із ОСОБА_2 21 лютого 2015 року таким чином вже була досягнута домовленість про утримання спільної дитини за його рахунок. Тому вважав, що в нього не виникає обов'язку сплачувати аліменти на неповнолітню дитину згідно із наведеним договором, умови якого ним виконуються.

В той же час ОСОБА_1 посилався на порушення з боку ОСОБА_2 умов укладеного 21 лютого 2015 року договору, бо остання без його згоди забрала неповнолітню доньку до своїх батьків, де отримала довідку про те, що дитина мешкає разом з нею, щоб стягнути аліменти за судовим наказом, хоча за договором від 21 лютого 2015 року сторони визначили, що місцем проживання дитини є місцем проживання ОСОБА_1, чим мати дитини порушила умови такого договору. Додавав, що через існування спору між сторонами у провадженні Жовтневого районного суду м. Маріуполя є справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору від 21 лютого 2015 року фіктивним та недійсним, а також за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про внесення змін до договору від 21 лютого 2015 року.

При цьому заявник вважав, що підставою для відмови у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_2 є те, що фактично є обставини, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК, тобто у провадженні іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав.

Таким чином на підставі ч. 8 ст. 170 ЦПК через наявність нововиявлених обставин, істотних для справи, які не були встановлені судом, що існували на час винесення судового наказу, необхідності залучення зацікавлених осіб, неможливості розгляду даного спору в наказному провадженні, ОСОБА_1 просив суд переглянути судовий наказ Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 10 квітня 2018 року про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини з ОСОБА_1, судовий наказ Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.04.2018 року про стягнення з нього аліментів скасувати, у видачі судового наказу відмовити, стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 264,30 гривень.

Також ОСОБА_1 надав відповідь на заперечення ОСОБА_2, в яких зазначив, що твердження заявниці стосовно небажання Боржника в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на утримання дитини не відповідає дійсності, тому що ним щомісячно перераховуються гроші на рахунок Заявниці за призначенням платежу «Перерахування на ОСОБА_5 аліментів», про що надає копії платіжних доручень. Крім того, ним повністю сплачуються вартість навчання танцям доньки, харчування дитини в школі, навчання доньки в Художній школі. Він купував необхідну канцелярію для школи та занять творчістю. Вважає, що при наявності укладеного між батьками договору, посилання ОСОБА_2 на ч.3 ст. 181 СК України є безпідставними та необґрунтованими, та з його боку не відбувається зловживання його правами та ухилення від обов'язку утримувати дитину. Він діє в межах та у спосіб, визначений укладеним між батьками Договором.

Не погоджуючись із заявою ОСОБА_1 про перегляд судового наказу ОСОБА_2 вказувала у своїх письмових запереченнях з посиланням на ст. 180, 181 СК, що вона, оскільки саме з нею з травня 2016 року мешкає спільна донька, скористалась наданою їй законом можливістю вимагати від боржник матеріальної допомоги на утримання дитини. При цьому не заперечувала, що між нею та ОСОБА_1 дійсно 21 лютого 2015 року був укладений договір щодо виконання батьківських прав та визначення місця проживання дитини, за яким місце проживання дитини було визначено за місцем проживання батька, який зобов'язувався повністю забезпечувати фінансове утримання дитини до настання нею повноліття. Однак після досягнення дитиною 10 років умови такого договору щодо місця проживання дитини повинні були переглянуті з урахуванням думки самої ОСОБА_5, яка з 22 травня 2016 року мешкає із нею, чого однак не було виконано, через що спір про це розглядається наразі в іншому суді. Підставою її звернення до суду із заявою про видачу судового наказу стало саме не виконання ОСОБА_1 обов'язку щодо утримання своєї дитини. На підставі цього просила суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами, залишивши його без змін.

Представник заявника ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності, ОСОБА_3 повністю підтримала зміст заяви та відповіді на заперечення, надала суду пояснення аналогічні їх змісту, просила заяву задовольнити у повному обсязі.

Зацікавлена особа ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення заяви ОСОБА_1, мотивуючи тим, що з травня 2016 року донька проживає з нею, тому ОСОБА_1 повинен сплачувати аліменти на утримання доньки. Також зазначила, що ОСОБА_1 з січня 2018 року надсилає їй гроші на утримання доньки в розмірі 300 гривень з вказівкою платежу «Перерахування на ОСОБА_5» аліменти. Не заперечувала проти того, що ОСОБА_1 приймає участь по сплаті додаткових витрат на дитину, а саме сплачує навчання танцям доньки, харчування в школі, навчання доньки в Художній школі.

Представник ОСОБА_2, яка діє на підставі договору, адвокат ОСОБА_4, заперечувала проти задоволення заяви ОСОБА_1 Надала пояснення аналогічні змісту заперечень. Також суду зазначила, що в провадженні іншого суду існує спір щодо місця проживання дитини, а не щодо стягнення аліментів на дитину, тому не має підстав для скасування наказу. Також зазначила, що в укладеному між батьками договорі щодо виконання батьківських прав та визначення місця проживання дитини було визначено місця проживання з батьком, який зобов'язався повністю забезпечувати фінансове утримання дитини до настання повноліття дитини. Оскільки донька проживає з нею з травня 2016 року, то батько не виконує ці умови договору, що стало підставою для звернення ОСОБА_2 з заявою про стягнення аліментів на утримання її доньки.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами, зважаючи на наступне обґрунтування.

На підставі ч. 2, 3 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК) цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. При цьому наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Через особливість наказаного провадження розгляд заяви про видачу судового наказу проводиться без судового засідання і повідомлення сторін, а судовий наказ оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, оскільки може бути скасований у порядку, передбаченому ст. 170 ЦПК (ст. 167 ЦПК).

Також суд зазначає, що особливістю наказного провадження є те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК).

На підставі положень ч. 1 ст. 170 та ч. 3 ст. 171 ЦПК боржник має право протягом 15 (п'ятнадцяти) днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу не пізніше 2 (двох) днів після її подання постановляє ухвалу про скасування такого судового наказу, роз'яснюючи стягувачу право звернутися до суду із такими вимогами в спрощеному позовному провадженні.

Враховуючи наведені норми ЦПК, суд робить висновок, що при вирішенні питання про видачу судового наказу суд не перевіряє обґрунтованість заявлених стягувачем вимог, оскільки на час видачі судового наказу суду невідомо про наявність спору між сторонами, через що в разі незгоди із таким наказом боржник може подати заяву про його скасування, наслідком чого є скасування судом такого судового наказу, виданого в порядку наказного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 ЦПК, за п. 4 ч. 1 якої судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - 1/4 (однієї чверті) заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, якщо ця вимога не пов'язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. Аналогічні положення містить у собі ч. 5 ст. 183 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК). При цьому за ч. 2 ст. 161 ЦПК особа має право звернутись до суду з наведеними вимогами на свій вибір в наказному або в спрощеному позовному провадженні.

Однак суд зауважує, що за змістом ч. 1 ст. 170 ЦПК боржник не має право подати заяву про скасування судового наказу, в разі його видачі судом за п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК, що безпосередньо відповідає заяві ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання спільної доньки.

У такому випадку за змістом ч. 7, 8 ст. 170 ЦПК у разі видачі судового наказу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру стягнутих з нього аліментів, або такий судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V ЦПК («Перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами»).

Так відповідно до змісту ч. 1 ст. 423 ЦПК рішення суду, яким закінчено розгляд справи, що набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими обставинами.

За змістом ч. 1, 2 ст. 429 ЦПК заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами розглядається судом у судовому засіданні за правилами, встановленими ЦПК для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. У суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

На підставі ч. 3 ст. 429 ЦПК за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами суд може:

1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за ново виявленими обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі;

2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення;

3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

На підставі перелічених норм ЦПК суд робить висновок, що при розгляді заяви про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами суд фактично проводить розгляд справи по суті заявлених в наказному провадженні заявником вимог до боржника в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Такий висновок слідує з наведених судом особливостей наказаного провадження у сукупності із порядком перегляду судових рішень за положеннями Глави 3 Розділу 5 ЦПК.

При цьому суд зазначає, що за п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Враховуючи, що у наказному провадженні суд проводить розгляд заяви про видачу судового наказу без повідомлення сторін, то боржник, ОСОБА_1, був фактично позбавлений можливості надати свої заперечення проти такої заяви ОСОБА_2

При цьому суд зауважує, що підставами для перегляду судового наказу від 10 квітня 2018 року за нововиявленими обставинами, на які вказує ОСОБА_1, є істотні для справи обставини, які не були встановлені судом при видачі судового наказу.

Для вирішення питання обґрунтованості таких доводів заявника, суд вказує на наступне.

Так розглядом заяви ОСОБА_1 було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, актовий запис № 1004 від 27 серпня 2007 року (а. с. 5).

Відповідно до довідки від 15 березня 2018 року КСН «Дружба» вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована та фактично мешкає по АДРЕСА_1 зі своєю донькою, ОСОБА_5, 2007 р. н. (а. с. 4).

При цьому заявник, ОСОБА_1, за його паспортом зареєстрований АДРЕСА_2, а зацікавлена особа, ОСОБА_2, зареєстрована АДРЕСА_3, що вбачається з паспорту останньої (а. с. 2, 3).

На підставі переліченого за заявою ОСОБА_2 від 19 березня 2018 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя від 10 квітня 2018 року (відповідно до ухвали суду від 23 квітня 2018 року) було винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_5, 2007 р. н., у розмірі 1/4 частки від доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 19 березня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття, зі стягненням судового збору в дохід держави в сумі 176,20 грн. (а. с. 1, 11, 14).

В свою чергу в обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 посилався на наявність договору від 21 лютого 2015 року, укладеного між сторонами по справі.

Так згідно із договором щодо здійснення батьківських прав від 21 лютого 2015 року, посвідченим нотаріально, реєстр № 444, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, батьками неповнолітньої ОСОБА_5, 2007 р. н., була укладена угода, за якою було визначено місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батька, АДРЕСА_4. Також сторони узгодили, що батько, враховуючи відсутність доходу матері, зобов'язується повністю забезпечувати фінансове утримання дитини до досягнення донькою повноліття. При цьому за п. 4.2. такого договору сторони домовились, що вони зобов'язуються переглянути його умови протягом 1 місяця в разі досягнення спільною донькою 10-річного віку в частині визначення місця проживання дитини (з урахуванням побажань самої доньки) (а. с. 25, 26).

На підставі ч. 4 ст. 157 СК батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Враховуючи наведені норми суд робить висновок, що договір від 21 лютого 2015 року, укладений між сторонами, за своєю формою та змістом був саме договором про здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, якою на момент укладення договору була ОСОБА_2

Також суд зазначає, що за ст. 180 СК батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Так за ст. 189 СК батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

На підставі ч. 3 ст. 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При цьому згідно із ч. 1, 2 ст. 160 СК місце проживання дитини, яка не досягла 10 (десяти) років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла 10 (десяти) років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За ч. 8 ст. 7 СК регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Саме через це за положеннями ст. 170 ЦПК у боржника відсутня можливість скасувати судовий наказ про стягнення аліментів шляхом подання відповідної заяви, оскільки законодавець передбачив інший порядок перегляду такого судового наказу.

На підставі наведених норм СК суд дійшов висновку, що аліменти присуджуються судом у частці від доходу одного з батьків або у твердій грошовій сумі за вимогою того з батьків, разом з яким безпосередньо проживає дитина.

Матеріалами справи підтверджується, що малолітня ОСОБА_5 мешкає разом із матір'ю, ОСОБА_2, по АДРЕСА_5

В той же час зі змісту наявних у справі позовних заяв сторін, що перебувають на розгляді іншого суду, вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погоджувались із фактом того, що вже з травня 2016 року їх спільна донька ОСОБА_5 мешкає разом із ОСОБА_2 по АДРЕСА_6, що також не заперечували та визнавали в судовому засіданні учасники справи.

При цьому суд посилання ОСОБА_1 на умови договору від 21 лютого 2015 року, яким визначено місце проживання дитини разом із ним, відкидає, оскільки за умовами цього ж договору (п. 4.2) батьки дитини повинні були переглянути протягом місячного строку після досягнення спільною донькою 10-річного віку, тобто ІНФОРМАЦІЯ_4 року, місце проживання ОСОБА_5, 2007 р. н., з урахуванням побажань самої дитини, що кореспондується із положеннями ст. 160 СК, за якими місце проживання дитини, яка досягла 10 (десяти) років, визначається за спільною згодою батьків, а також самої дитини.

Натомість такі умови договору від 21 лютого 2015 року не були переглянуті сторонами, тому в цій частині він не розповсюджується на спірні правовідносини, через що в іншому суді триває спір щодо визначення місця проживання спільної доньки сторін.

При цьому судом встановлено, що малолітня ОСОБА_5 наразі мешкає саме зі своєю матір'ю, ОСОБА_2

На підставі переліченого, враховуючи положення ч. 8 ст. 72, ч. 2 ст. 160 СК, суд дійшов висновку, що наявність спору між батьками щодо місця проживання дитини не може впливати на права дитини на належне утримання від того з батьків, що мешкає від неї окремо, та на права того з батьків, з ким фактично проживає дитина, вимагати через суд стягнення аліментів на свою користь на утримання такої дитини.

До такого висновку суд дійшов, оскільки обов'язок утримувати дитину є імперативною нормою, яка застосовуються за заявою того з батьків, з ким проживає дитина, незалежно від того які умови договору від 21 лютого 2015 року з приводу місця проживання дитини діяли до цього, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 року, тому дитина потребує матеріального утримання зараз.

Суд при цьому відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що умовами договору від 21 лютого 2015 року на нього вже було покладено обов'язок фінансово повністю утримувати дитину, оскільки такий обов'язок за батьками закріплений положеннями ст. 180 СК, та умови такого договору розповсюджувалися на момент проживання доньки разом із ним, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

При цьому судом було встановлено, що питання визначення розміру та строків сплати аліментів відповідно до ст. 189 СК договором від 21 лютого 2015 року між сторонами не визначалось, а також доказів належного забезпечення заявником ОСОБА_2, з якою наразі мешкає ОСОБА_5, суду не надано.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 з січня 2018 року за власною ініціативою надсилає на рахунок ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки в розмірі 300 гривень, про що надав суду копії платіжних доручень, що свідчить про те, що діями останнього визнається його обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Посилання ж заявника на п. 4 ч. 1 ст. 165 ЦПК і п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК, як на підставу для відмови у видачі судового наказу, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд не приймає, оскільки за матеріалами справи вбачається, що у провадженні Жовтневого районного суду міста Маріуполя мається справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про внесення змін до договору від 21 лютого 2015 року щодо виконання батьківських прав та визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання виконувати умови договору від 21 лютого 2015 року та повернення дитини до місця проживання батька (а. с. 27, 28, 46-50, 51-53).

Посилання ОСОБА_1 на практику Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд також не приймає, оскільки наведені таким судом роз'яснення стосувались положень ЦПК України в редакції до змін, які відбулись 15 грудня 2017 року.

Таким чином, аналізуючи положення ст. 165 ЦПК, на підставі встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що підстав для відмови у видачі судового наказу від 10 квітня 2018 року в суду не було, як й не було таких підстав встановлено внаслідок розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.

З аналізу перелічених норм, а також на підставі встановлених обставин справи, суд дійшов переконання, що посилання ОСОБА_1 на підстави, які він вважав такими, що є істотними для перегляду судового наказу, є неспроможними, бо наведені ним доводи не впливали та не впливають на вирішення спору між сторонами щодо утримання спільної дитини по суті.

На підставі цього суд встановив відсутність правових підстав для перегляду судового наказу від 10 квітня 2018 року Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 аліментів, внаслідок чого заява останнього не підлягає задоволенню.

Зважаючи на викладене, через обґрунтованість вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 в судовому засіданні була встановлена відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 щодо стягнення з неї штрафу внаслідок недоведеності зловживання ОСОБА_2 своїми процесуальними правами.

Згідно із ч. 7 ст. 429 ЦПК судове рішення, ухвалене за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, може бути переглянуте на загальних підставах.

Керуючись ст.ст. 170, 259, 260, 423, 429 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення, відмовити.

Залишити в силі судовий наказ Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 10 квітня 2018 року, виданий за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення штрафу в порядку процесуального примусу з ОСОБА_2, відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не були вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у випадках, передбачених ст. 354 ЦПК.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя.

Повна ухвала складена 13 червня 2018 року.

Суддя О. О. Костромітіна