Справа № 369/1304/17 Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/922/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 01.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача ОСОБА_1, суддів Матвієнко Ю.О. та Суханової Є.М., розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 01 лютого 2014 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 15 761,29 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0.01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із відповідним строком погашення.

Вказує, що відповідач не виконує належним чином обовязку щодо повернення кредитних коштів, у звязку з чим за ним рахується заборгованість у розмірі 29 666,98 грн., які банк просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник банку посилається на те, що суд з порушенням положень статей 598, 604 ЦК України дійшов помилкового висновку про те, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості не відповідає вимогам закону, крім того суд помилково вважав недоведеним надання відповідачу кредиту у розмірі 15 761,29 грн., передбаченого Генеральною угодою, через що вважає висновок суду про відмову у задоволенні позову необґрунтованим.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України в редакції Кодексу, що діяла на час розгляду справи, не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність заборгованості у відповідача перед банком; на вимогу суду банк не надав оригіналів кредитного договору, оригіналу Генеральної угоди від 01 лютого 2014 року, виписки за картковим рахунком, доказів отримання відповідачем кредиту чи перерахування кредитних коштів на платіжну карту відповідача, тоді як відповідач заперечував підписання кредитних договорів з банком та здійснення платежів на виконання їх умов.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 жовтня 2010 року відповідач ОСОБА_2 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» та підтвердив свою згоду на видачу йому зарплатної картки.

01 лютого 2014 року року між позивачем та відповідачем укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором, згідно якої відповідач отримав кредит у розмірі 15 761,29 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0.01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із відповідним строком погашення.

Так, відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Відповідно до 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Разом з тим, на вимогу суду банк не надав оригіналу кредитного договору від 2010 року, оригіналу Генеральної угоди від 01 лютого 2014 року, заперечень відповідача щодо підписання Генеральної угоди відповідачем та не здійснення позичальником платежів за договором.

Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, останній разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджений наказом від 06.3.2010 року №СП-2010-256, не містить підпису позичальника, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач ОСОБА_2 був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Крім того, у правовій позиції, викладеній Верховний Судом України у справі № 6-240цс14 зазначено, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору.

В той же час, суду не надано доказів того, що відповідна картка передбачена умовами заяви, була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують тип та строк дії картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку. При цьому, матеріали справи також не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 29 666,98 грн.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

У свою чергу, банком було приєднано до апеляційної скарги виписку по рахунку ОСОБА_2, яка, на думку позивача, підтверджує наявність кредитної заборгованості відповідача перед банком, однак дана виписка не доводить наявності боргу саме за тим кредитним договором, на який посилається позивач, крім того цей письмовий доказ був поданий з порушенням порядку встановленого ч. 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки не було подано до суду першої інстанції і не надано доказів неможливості його подання до місцевого суду з обєктивних причин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Посилання банку на необхідність застосування судом положень статті 204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину, є необґрунтованим, оскільки, відмовляючи у задоволенні позову, суд мотивував своє рішення недоведеністю банком позовних вимог належними доказами і не посилався на недійсність кредитного договору, крім того доводи апелянта про неправильне застосування судом положень статей 598, 604, 1053 ЦК України, які регулюють підстави припинення зобов'язання за домовленістю сторін та новацію боргу у позикове зобов'язання, не мають правового значення, оскільки такими обставинами суд відмову у позові також не мотивував.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 369, 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: