Справа № 495/9347/18
№ провадження 4-с/495/63/2018
Ухвала

04 грудня 2018 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

Головуючого-одноособово судді Боярського О.О.

при секретарі Рачицькій І.А.

Справа №495/9347/18

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Білгород-Дністровському скаргу ОСОБА_1, субєкт оскарження Відділ примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України, стягувач за виконавчим документом ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця,

за участю представника ОСОБА_1 - за довіреністю ОСОБА_3;

за участю представника ОСОБА_2 - за довіреністю ОСОБА_4;

за участю представника Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України - за довіреністю ОСОБА_5,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії та рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за участі стягувача за виконавчим листом ОСОБА_2.

Скаржник вказував, що в результаті неправомірних дій та протиправного рішення державного виконавця, порушені інтереси та гарантовані Конституцією України права ОСОБА_1, у звязку із чим останній просив скаргу задовольнити та відновити порушені інтереси заявника.

Представник скаржника ОСОБА_3 за довіреністю у справі у судовому засіданні скаргу підтримав в повному обсязі та просив суд її задовольнити з підстав вказаних у скарзі, додаткових поясненнях до скарги та долучених до матеріалів доказів.

Додатково до поданих пояснень представник скаржника ОСОБА_3 просив суд залучити до матеріалів справи ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07.11.2018 року по справі за № 495/80/18 та постанову апеляційного суду Одеської області від 14.11.2018 року по справі № 495/2444/18.

Заслухавши думку сторін та відсутність заперечень, суд на місці ухвалив задовольнити клопотання представника скаржника та долучити до матеріалів справи вищевказані судові рішення.

Представник відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в режимі відеоконференції проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечувала.

Під час судового засідання представник відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заявила клопотання про зупинення розгляду дійсної скарги до розгляду іншої справи за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця.

Клопотання обґрунтоване необхідністю вирішення справи № 495/80/18 за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця та зобовязання вчинити пенві дії, субєкт оскарження Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, боржник ОСОБА_1.

Представник субєкта оскарження вважає, що вирішення спору у справі № 495/80/18 матиме обєктивне значення для вирішення спору по дійсній цивільній справі.

Суд встановивши наявні в матеріалах справи докази, в тому числі копії матеріалів виконавчого провадження, вислухавши думку сторін, щодо відкладення розгляду справи дійшов наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 450 ЦПК України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Частиною 2 зазначеної статті визначено, що неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобовязані:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Скарга у дійсній справі була подана на початку жовтня 2018 року.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 жовтня 2018 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16 жовтня 2018 року.

16 жовтня 2018 року та 05 листопада 2018 року розгляд справи відбувся у режимі відео конференції за участю представника субєкта оскарження.

Поряд з цим, суд при визначенні дати та часу проведення судових засідань погодив їх проведення з усіма учасниками справи виходячи з необхідності надання сторонам достатнього часу для надання доказів, відзивів, відповідей на відзив, клопотань та заяв.

В ході судового розгляду 05 листопада 2018 року представник субєкта оскарження також посилався на необхідність перенесення слухання дійсної цивільної справи до розгляду в суді апеляційної інстанції справи № 495/80/18, судове засідання по якій було призначене на 07 листопада 2018 року.

Судом задоволено клопотання про перенесення слухання справи до розгляду в суді апеляційної інстанції справи № 495/80/18.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Так представником скаржника надана суду ухвала апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року по справі № 495/80/18, участь в якій приймали ті ж самі сторони, що і у дійсній цивільній справі. Зазначена ухвала суду набрала законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобовязаний зупинити провадження у справі у разі: обєктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішення в іншій справі; суд не може посилатися на обєктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Враховуючи необхідність дотримання процесуальних строків розгляду визначеної категорії справ розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконання судових рішень», беручи до уваги набрання ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року по справі № 495/80/18законної сили, достатність доказів, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Інших клопотань від субєкта оскарження не надійшло.

Представник стягувача за виконавчим листом ОСОБА_4 за довіреністю у справі, у судовому засідання проти задоволення скарги заперечував в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що всі учасники справи були належним чином повідомлені та мали достатній час для ознайомлення із матеріалами справи та надання своїх пояснень, доказів.

Суд вислухавши думку сторін про можливість розгляду скарги по суті та дослідження наявних в матеріалах справи доказів, вважає за необхідне розглянути скаргу та постановити ухвалу по дійсній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У судовому засіданні встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

06 листопада 2014 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області виданий виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 у розмірі ? частини доходів щомісячно, на утримання дітей: сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки Кіри 21.08.2010 року, але не нижче 30 відсотків прожиткового мінімуму для відповідно категорії дітей.

На підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження та винесена відповідна постанова ВП № 45449136 від 13.11.2014 року.

В квітні 2018 року матеріали виконавчого провадження були передані відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 19 квітня 2018 року прийнято до виконання матеріали виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення аліментів.

11 вересня 2018 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_8 здійснено розрахунок заборгованості по аліментам.

Відповідно до розрахунку заборгованості 45449136/17 від 11.09.2018 року, заборгованість платника аліментів ОСОБА_1 нарахована з 30.09.2014 року по 08.08.2018 року.

Відповідно до описової частини розрахунку заборгованості 45449136/17 від 11.09.2018 року, державний виконавець при визначенні розміру заборгованості по аліментам керувався інформацією викладеною в довідці ТОВ «Бурбон Офшор Україна» від 11.12.2017 року за № 005/12/2017 та статистичними даними середньої заробітної плати для Одеської області.

Судом встановлено, що 11 грудня 2017 року на адресу Відділу державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції була надіслана відповідь за вих. № 005/12/2017 від ТОВ «Бурбон Офшор Україна».

Відповідно до вказаної відповіді державного виконавця було повідомлено про те, що боржник ОСОБА_1 не перебуває у трудових відносинах із ТОВ «Бурбон Офшор Україна», трудові договори з ТОВ «Бурбон Офшор Україна» не укладав.

Натомість ТОВ «Бурбон Офшор Україна» надає посередницькі послуги із працевлаштування за кордоном.

Також зазначається, що ОСОБА_1 працює на суднах іноземних компаній на посаді «Старший інженер» із звичайною тривалістю контрактів, яка на час надання відповіді складала 80 через 80 діб.

Деталі трудових договорів між ОСОБА_1 та іноземними компаніями так само як і копії (витяги з контрактів) вказаних договорів надані не були через їх відсутність у ТОВ «Бурбон Офшор Україна».

Також ТОВ «Бурбон Офшор Україна» повідомила, що заробітна плата старшого інженера в компанії «Aries Marine Pte Ltd.» на даний час (на час надання відповіді грудень 2017 року) складає від 240 до 280 Євро на день.

Разом із скаргою до суду був наданий лист від 02.08.2018 року за вих. № 002/08/2018 ТОВ «Бурбон Офшор Україна».

Надаючи правової оцінки діям державного виконавця при вчиненні оскаржуваного розрахунку заборгованості від 11.09.2018 року, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Згідно із абзацом 2 п. 12 «Інструкції з організації примусового виконання рішень», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.

Варто зауважити, що положення статті 195 СК України були зміненні відповідно до закону України № 2037-VIII від 17 травня 2017 року, який набув чинності 08 липня 2017 року.

Частина 2 ст. 195 СК України в редакції від 17.05.2017 року має наступний зміст: заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.

Натомість редакція ст. 195 СК України до вищевказаних змін від 17.05.2017 року взагалі не містила порядку так само і можливості використання доходів отриманих боржником за кордоном при визначенні заборгованості по аліментам.

Абзац перший статті 58 Конституції України визначає, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року у справі №1-7/99 в абзаці першому частини другої описової частини рішення зазначив: «В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце...

...Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього. Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу».

Стаття 195 СК України передбачає виключно порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), а не юридичну відповідальність за правопорушення, а відтак не може застосовуватися в розумінні пом'якшення відповідальності, оскільки сплата заборгованості по аліментам є обов'язком Боржника, а не відповідальністю.

У постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», також звернуто увагу на дію в часі Сімейного кодексу України: «.... за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України (254к/9б-ВР) норми Сімейного кодексу України (2947-14) (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК (2947-14) застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності...».

Стаття 5 Цивільного кодексу України, зокрема частини 2, 3 також зазначають, іцо акт цивільного законодавства не мас зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З огляду на це суд дійшов висновку про протиправність проведення державним виконавцем оскаржуваного розрахунку 45449136/17 від 31.05.2018 року за період з 30.09.2014 року по 08.08.2018 рокуна підставі ст. 195 СК України (в редакції від 17.05.2017 року).

Державний виконавець мав би керуватись тими нормами закону, що діяли на час виникнення можливої заборгованості в період 2014,2015, 2016 та першої половини 2017 років.

Такий самий висновок зроблено судом апеляційної інстанції в постанові апеляційного суду Одеської області від 14.11.2018 року по справі 495/2444/18, за результатами розгляду апеляційних скарг Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ОСОБА_2 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 березня 2018 року.

Оскільки скаржником не заявлялось вимоги про проведення перерахунку заборгованості, так само сторонами по справі не заявлялись клопотання про уточнення суми заборгованості, суд не визначає можливу суму заборгованості з урахуванням наявних в справі та матеріалах виконавчого провадження документів.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд не може погодитись із позицією державного виконавця та представника стягувача, щодо правомірності проведеного розрахунку заборгованості на підставі довідки ТОВ «Бурбон Офшор Україна» від 11.12.2017 року, оскільки вказаний у довідці розмір середньої заробітної плати від 240 до 280 Євро на день не є достатнім доказом в розумінні ч. 2 ст. 195 СК України в редакції від 17.05.2017 року, з огляду на наступне.

Перший абзац ч. 2 ст. 195 СК України в редакції від 17.05.2017 року, передбачає визначення розміру заборгованості боржника в результаті отримання останнім заробітку в державі з якою Україна не має договору про правову допомогу, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Положення вказаної норми права містить вказівку про те, що вихідними даними для розрахунку заборгованості є, по-перше, відомості про середню заробітну плату саме працівника а не посади, яку такий працівник може займати та, по-друге, середня заробітна плата працівника для даної місцевості, в даному випадку м. Білгород-Дністровського місце відкриття виконавчого провадження.

Матеріали виконавчого провадження на момент проведення спірного розрахунку та винесення спірних постанов не містили інформації про державу в якій зареєстровані компанія «Aries Marine Pte Ltd.» або інші компанії з якими ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах. У звязку із чим суд не приймає до уваги посилання на можливість застосування абз. 1 ч. 2 ст. 195 СК України в редакції від 17.05.2017 року.

Крім того суд не може застосувати норму визначену абз. 2 ч. 2 ст. 195 СК України, про встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, які він одержав за кордоном, з тих підстав, що матеріали виконавчого провадження не містять достовірної та вичерпної інформації про такі джерела та розмір, а саме копії трудових договорів, контрактів, платіжні відомості, відомості про виплату заробітної плати, тощо.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд також вважає за необхідне прийняти до уваги висновки викладені в ухвалі апеляційного суду Одеської області від 07.11.2018 року по справі № 495/80/18, щодо надання правової оцінки довідки ТОВ «Бурбон Офшор Україна» від 11.12.2017 року.

Так у вказаній ухвалі колегія суддів зазначає, що, по-перше, вказана довідка ТОВ «Бурбон Офшор Україна» від 11.12.2017 року не містить відомостей про нарахування та отримання ОСОБА_1 заробітної плати (доходу), так само як і не містить відомостей про заробітну плату боржника ОСОБА_1 взагалі; по-друге, вказана довідка не підтверджує, що боржник ОСОБА_1 отримував заробітну плату від іноземних компаній.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Окрім того наданий суду лист тієї ж компанії ТОВ «Бурбон Офшор Україна» від 02.08.2018 року за вих. № 002/08/2018 містить наступну інформацію:ї

«надана нами раніше Довідка від 11.12.2017 року вих. № 005/12/2007 також не є документом який підтверджує факт перебування ОСОБА_1 у постійних трудових відносинах із компанією «Aries Marine Pte Ltd.» так само як і факт отримання ОСОБА_1 заробітної плати, премій, тощо від «Aries Marine Pte Ltd.», в період знаходження ОСОБА_1 на суднах вищевказаної компанії.

Інформація про можливі заробітки працівників «Aries Marine Pte Ltd.» в тому числі відрахування, преміювання, податки з доходів нам не відома, про що ми писали в раніше поданій довідці від 11.12.2017 року.

Ще раз наголошуємо на тому, що ми не маємо можливості підтвердити умови трудових відносин між ОСОБА_1 та «Aries Marine Pte Ltd.» в тому числі розмір заробітної плати, з огляду на відсутність трудових договорів».

Оригінал вказаного листа був оглянутий судом та наданий сторонам для огляду.

Відповідно до ч.1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані окрім іншого встановлюються такими засобами: письмовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1,2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевказані приписи законодавства суд вважає, що зазначений лист від 02.08.2018 року за вих. № 002/08/2018 підлягає оцінці у взаємному звязку із іншими матеріалами справи, а вказана у ньому інформація має значення, щодо предмета доказування.

З огляду на це суд додатково пересвідчився у відсутності належної та підтвердженої інформації про розмір заробітної плати боржника в період стягнення аліментів за виконавчим листом.

Вимога скаржника про визнання неправомірними дій державного виконавця, щодо здійснення розрахунку заборгованості по аліментам 45449136/17 від 11.09.2018 року в рамках виконавчого провадження ВП № 45449136 задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Тобто визначальною ознакою для визнання дії державного виконавця неправомірною є необхідність доведення порушення прав чи свобод заявника та настання негативних наслідків в результаті їх вчинення для останнього.

З огляду на те, що заявником не обґрунтовано та не доведено, яким саме чином дії державного виконавця, щодо проведення оскаржуваного розрахунку від 11.09.2018 року порушили його права, суд вважає вказану вимогу такою, що підлягає залишенню без задоволення.

З урахуванням вищевикладених обставин, обґрунтованих доводів скаржника, суд дійшов висновку про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 78, 81, 447, 448 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Скаргу ОСОБА_1, субєкт оскарження Відділ примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України, стягувач за виконавчим документом ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця - задовольнити частково.

Розрахунок заборгованості 45449136/17 від 11.09.2018 року в рамках ВП №45449136, щодо встановлення заборгованості по аліментам боржника ОСОБА_1 у розмірі 1 004 824,02 грн. станом на 08.08.2018 року - визнати неправомірним та скасувати.

В задоволенні інших вимог скарги - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Одеської області протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 07.12.2018 року.

Суддя: О.О.Боярський