Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 522/8414/15-ц

провадження № 61-11066св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя - доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

третя особа - відділ реєстрації громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб Приморського районного відділу,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, підписану представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року у складі суддів: Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод шляхом зняття з реєстраційного обліку, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні та виселення. Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 є власником спірної квартири і має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Вважає, що ОСОБА_3 підлягає виселенню з квартири на підставі статті 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК), оскільки самоуправно зайняла спірне житлове приміщення і чинить їй, як власнику, перешкоди у користуванні квартирою. Просила усунути перешкод у користуванні квартирою № АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації у квартирі, зобов'язати не чинити перешкод у користуванні квартирою і виселити ОСОБА_3 із квартири.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою, виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. У позові про усунення перешкод шляхом зняття з реєстраційного обліку відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач, як власник житлового приміщення, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення відповідача з квартири, оскільки договір найму (піднайму) припинив свою дію, у зв'язку з чим відповідач займає спірне житлове приміщення самоуправно.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки встановлено, що ОСОБА_3 самоуправно не вселялась у спірну квартиру, проживає у квартирі правомірно, на підставі договору піднайму, який, у встановленому законом порядку не розірвано, відсутні правові підстави для її виселення зі спірного житлового приміщення.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_4, подала у інтересах ОСОБА_2, касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржене рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказує, що ОСОБА_3 не являється членом родини ОСОБА_2 самовільно займає чужу квартиру, перешкоджає у користуванні та розпорядженні майном, яке належить на праві власності ОСОБА_2, що являється грубим порушенням її прав як власника квартири.

12 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 522/8414/15-ц відкрито касаційне провадження.

У січні 2017 року ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу у яких вказувала на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, та підстав для задоволення касаційної скарги немає. Зазначала, що договір піднайму, укладений 04 листопада 2009 року із колишнім власником спірної квартири ОСОБА_5, спадкоємцем якого є позивач, у встановленому законом порядку не визнано недійсним та не розірвано.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа № 522/8414/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких підстав.

Апеляційний суд встановив, що з 10 вересня 2014 року власником спірного жилого приміщення є ОСОБА_2 Відповідно до договору дарування від 06 жовтня 2004 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та листів комунального підприємства «ЖКС «Фонтанський» від 04 грудня 2015 року та 18 грудня 2015 року, ОСОБА_3 подарувала належну їй квартиру по АДРЕСА_2 ОСОБА_5, а останній придбав квартиру по АДРЕСА_1

Апеляційний суд встановив, що відповідач ОСОБА_3 з 2009 року зареєстрована у спірній квартирі за договором піднайма від 04.11.2009 року, який був підставою для подачі заяви про реєстрацію і мав зберігатись з пакетом документів в Державній міграційній службі, але не зберігся через сплив терміну зберігання.

Апеляційний суд зробив висновок, що відповідач правомірно проживає у спірній квартирі і відсутні правові підстави для її виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення, а тому відмовив у позові про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою і виселення без надання іншого жилого приміщення.

У частині першій статті 11 ЦПК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частини третьої статті 10, частини другої статті 59 ЦПК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи та надавши їм відповідну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні заявлених вимог з підстав того, що відповідач вселилися у спірне приміщення на підставі договору піднайму, і на момент розгляду справи цей договір є дійсним та не розірваний.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат

В. П. Курило