Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 466/9796/15-ц

провадження № 61-5749св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Ірокс»,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Ірокс» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року у складі головуючого судді Кавацюка В. І. та ухвали апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року в складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Левика Я. А., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу № 466/9796/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 466/9796/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом до Приватного акціонерного товариства «Ірокс» (далі - ПрАТ «Ірокс»), третя особа - ОСОБА_4, у якому просила визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що 17 травня 2011 року між ПрАТ «Ірокс» та ОСОБА_3 було укладено договір передачі незавершеного будівництва та договір підряду будівництва (завершення) об'єкта незавершеного будівництва. Відповідно до договорів вона, як замовник, передає грошові кошти, а відповідач, як підрядник, приймає грошові кошти, проводить будівельно-монтажні роботи та передає їй у власність об'єкт (завершене будівництво) - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1

Згідно із п. 1.2 договору будівництва за умови виконання нею, як замовником, своїх інвестиційних зобов'язань у повному обсязі вона отримує право власності на об'єкт інвестування.

Загальна договірна вартість квартири була встановлена у сумі 246 565 грн, яка надалі була скорегована та склала 247 743 грн.

Вказана сума була оплачена. Довідкою від 06 грудня 2011 року ПрАТ «Ірокс» підтвердило 100 % сплату вартості об'єкта будівництва.

ОСОБА_3 повністю виконала свої зобов'язання по договору, провела у квартирі оздоблювальні роботи, встановила необхідне для проживання обладнання, проживає у ній разом із сім'єю та оплачує вартість комунальних послуг.

10 липня 2014 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області зареєструвала «Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації» першої черги (секції 1-2,5,6,7,8) багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 і внесла до єдиного державного реєстру зареєстрованих декларацій запис про готовність об'єкта до експлуатації. Проте відповідач не виконує своїх обов'язків, реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції прийняті рішення від 30 жовтня 2015 року № 25732569 про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та від 10 листопада 2015 року № 26007554 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, а саме, права власності на квартиру АДРЕСА_1, а отже, у неї відсутні будь-які правовстановлюючі документи про право власності на квартиру.

Вважає, що її права порушені бездіяльністю відповідача, оскільки вона не може набути законних прав власника квартири з вини ПрАТ «Ірокс», у зв'язку з чим просила позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на однокімнатну квартиру НОМЕР_1, загальною площею 44,83 кв. м, що знаходиться на сьомому житловому поверсі секції № 6 у будинку АДРЕСА_2 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що ОСОБА_3 повністю виконала зобов'язання за договором, оплатила вартість об'єкта будівництва, проте відповідач не передає квартиру у власність позивачу.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПрАТ «Ірокс» відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 відмовлено у державній реєстрації прав і їх обтяжень в зв'язку з неподанням ПрАТ «Ірокс» документів, що підтверджують речові права останнього на земельну ділянку; виникнення, перехід та припинення речового права на земельну ділянку; проведення реєстрації цих прав; присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси, тобто, саме відповідачем по справі фактично не визнається право власності позивача.

У листопаді 2016 року ПрАТ «Ірокс» подало касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру не заперечує, а відмова реєстраційної служби у проведенні державної реєстрації прав позивача на квартиру не може свідчити про порушення її права власності саме з боку ПрАТ «Ірокс».

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Частиною першою статті 412 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судами установлено, що 17 травня 2011 року між ПрАТ «Ірокс» та ОСОБА_3 укладено договір передачі незавершеного будівництва та договір підряду будівництва (завершення) об'єкта незавершеного будівництва.

Згідно із зазначеними договорами ОСОБА_3, як замовник, передає грошові кошти, а ПрАТ «Ірокс», як підрядник, приймає їх, проводить будівельно-монтажні роботи та передає у власність об'єкт (завершене будівництво) - однокімнатну квартиру НОМЕР_1 на 7-му поверсі у будинку АДРЕСА_2

Відповідно до пункту 1.1 договору підряду будівництва (завершення) об'єкта незавершеного будівництва від 17.05.2011 року у порядку та на умовах, визначених цим договором, замовник оплачує вартість будівельно - монтажних робіт, необхідних для завершення будівництва «об'єкта» підрядником.

За вказаним договором замовник отримує право власності на об'єкт (завершене будівництво) лише за умови виконання ним своїх зобов'язань у повному обсязі (п. 1.2 договору).

Пунктом 1.3 договору підряду будівництва (завершення) об'єкта незавершеного будівництва зазначено характеристику об'єкта, а саме: місцезнаходження: АДРЕСА_1, загальна проектна площа: 44,83 кв. м; 7-й поверх, характеристику будинку: цегляний, десятиповерховий.

Договірна вартість будівельно - монтажних робіт по договору підряду будівництва (завершення) об'єкта незавершеного будівництва, за взаємною згодою сторін, що підтверджується відповідним кошторисом, який погоджений сторонами, на момент укладення договору становить 172 595 грн, що відповідає 31,38 кв. м, в т.ч. ПДВ 20 %, що обчислюється з розрахунку вартості 5 500 грн за 1кв.м (п. 2.1 договору).

Згідно із п. 4.1.3 договору підряду будівництва (завершення) об'єкта незавершеного будівництва підрядник зобов'язується передати об'єкт (завершене будівництво) у власність замовника після виконання будівельно - монтажних робіт, вказаних у п. 4.1.2 і в «Специфікації» за умов, виконання замовником своїх зобов'язань, які передбачені п. 2.5 цього договору.

Відповідно до п. 7.1 договору № 25/6 підряду будівництва (завершення) об'єкта незавершеного будівництва він набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

На виконання умов договору замовником внесено згідно з виставленими підрядником рахунками кошти на загальну суму 247 743 грн.

Довідкою ПрАТ «Ірокс» від 06 грудня 2011 року № 734 підтверджується, що ОСОБА_3 сплатила 100 % вартості об'єкта будівництва, а саме однокімнатної квартири НОМЕР_1, загальною проектною площею 44,83 кв. м, 7-й житловий поверх у будинку АДРЕСА_2, у розмірі 247 743 грн.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 10 листопада 2015 року № 26007554 ОСОБА_3 відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру № АДРЕСА_2.

04 жовтня 2015 року був виготовлений технічний паспорт на квартиру НОМЕР_1 у житловому будинку АДРЕСА_2.

Судами також установлено, що ОСОБА_3 разом із сім'єю з 2015 року проживає у спірній квартирі, несе витрати за її утримання.

За таких обставин, з урахуванням положень статті 328, 331, 392 ЦК України, суди дійшли висновку, що наявні правові підстави для задоволення позову, оскільки відповідач не визнає права власності позивача на спірну квартиру.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками судів та вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статей 526, 527, 530 - 532 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 331 ЦК України визначено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою статті 331 ЦК України не передбачено.

Зазначеним визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15.

ОСОБА_3 виконала свої грошові зобов'язання за договорами передачі незавершеного будівництва та підряду будівництва (завершення) об'єкта незавершеного будівництва, повністю сплатила вартість, установлену вказаними договорами, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва.

Однак до моменту прийняття об'єкта будівництва до експлуатації у ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру не виникло.

Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України, ОСОБА_3 не доведено, що вона є власником спірного нерухомого майна, й це право оспорюється або не визнається іншою особою, або те, що вона втратила документ, який засвідчує її право власності, а статтею 331 ЦК України не передбачено такого способу захисту прав, як визнання права власності на новостворене майно шляхом ухвалення судового рішення.

Пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але судом зроблено висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки судами попередніх інстанцій неправильно застосовано закон, судові рішення відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення.

За таких обставин, ураховуючи положення пункту 3 частини третьої статті 409 ЦПК України, частини першої статті 412 ЦПК України, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги ПрАТ «Ірокс» та скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року, з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Ірокс» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Ірокс», третя особа - ОСОБА_4, про визнання права власності відмовити.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення суду першої та апеляційної інстанції втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягаю.

ГоловуючийМ.Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. І. Крат В. П. Курило