ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«06» грудня 2018 року м. Херсон

Справа № 648/3341/17

Провадження № 22-ц/819/30/18

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя - доповідач)Воронцової Л. П.
суддів:Ігнатенко П. Я.,
Полікарпової О. М.
секретарПісоцька Т. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Строілова С. О. від 06 серпня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що відповідно до укладеного між банком та ОСОБА_5 договору від 27 червня 2006 року остання отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява, разом з «Умовами і правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку» складає між ним і банком договір.

Відповідач, у порушення умов договору, належним чином зобов'язання не виконувала, внаслідок чого станом на 30 вересня 2017 року має заборгованість в сумі 76 659,34 грн., яку Банк просив стягнути з останньої та судові витрати у справі.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 06 серпня 2018 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору на протязі 2006 - 2014 років, частково сплачуючи заборгованість за договором у тому числі відсотки, пеню та комісії, а отже визнав свої зобов'язання за угодою та розміри встановлених обов'язкових платежів, тому висновки суду про нікчемність договору є помилковими.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6, вважаючи рішення законним, обґрунтованим та таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову Банку суд пе6ршої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт укладення з відповідачем 27.06.2006 року вказаного кредитного договору в передбаченій законом письмовій формі та отримання кредитних коштів, тому такий договір є нікчемним, а вимоги позивача та стягнення з відповідача заборгованості не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що 27 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», яке, відповідно до рішення Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 змінило найменування на АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 було укладено кредитний договір шляхом написання і підписання заяви відповідачем, яка разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і тарифами складає між ними договір про надання банківських послуг та отримала платіжну картку № НОМЕР_1/а. с. 10/.

За умовами договору Банк зобов'язався надати ОСОБА_5 кредит в сумі 1 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та сплатою обов'язкового щомісячного платежу у розмірі 7 % від заборгованості до 25 числа кожного місяця з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки /а. с. 9/.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_7 пояснила, що отримувала у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитну картку на 1 200 грн, а після закінчення її дії, приблизно у 2013 році отримала іншу картку з лімітом у 4 000 грн; здійснювала щомісячні платежі до 2014 року та визнала борг за кредитом; разом з тим зазначає, що підпис на заяві їй не належить, з розрахунком заборгованості вона не згодна.

Згідно виписки про рух коштів на карткових рахунках ОСОБА_5, який є первинним бухгалтерським документом і письмовим доказом у справі відповідач користувалася виданою їй Банком платіжною карткою, по якій неодноразово збільшувався кредитний ліміт, здійснювала зняття коштів та періодично частково переказувала на рахунок грошові кошти. Останній платіж в сумі 280 грн були внесені нею у рахунок погашення заборгованості 29 січня 2014 року /а. с. 99 - 102/.

Згідно довідки розрахунку заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором, станом на 30 вересня 2017 року вона становить 76 659,34 грн. і складається з: заборгованості за кредитом - 3 870,08 грн.; заборгованості за процентами - 65 028,70 грн., нарахованої комісії - 3 633,92 грн., заборгованості по штрафам 4 126,64 грн /а. с. 6 - 9/.

Відповідно до положень ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Таким чином, враховуючи часткове визнання відповідачкою існування між нею і Банком правовідносин та виконання нею умов кредитного договору протягом тривалого періоду часу з 2006 року по 29 січня 2014 року, такий договір є дійсним, незважаючи на заперечення відповідачки щодо його підписання, тому висновок суду про нікчемність договору є безпідставним.

Крім того, слід зазначити, що в суді першої інстанції ОСОБА_5 не заявляла клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи для спростування факту її підпису на заяві про надання банківських послуг.

Згідно п. 3.11 Умов і правил надання банківських послуг, строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці. Відповідач отримав картки № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3, остання з яких має термін дії до останнього дня 03/16 року, тобто до 31 березня 2016 року /а. с. 105/.

Відтак, у межах строку кредитування до 31 березня 2016 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 01 квітня 2016 року відповідач мала обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Такою є правова позиція Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

При цьому, оскільки наявна відмінність між кредитним договором, оформленим у вигляді заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг з видачею платіжної карти з встановленим строком її дії, на яку встановлено кредитний ліміт і щодо якої передбачено можливість її перевипуску (тобто пролонгації) з видачею інших платіжних карт з встановленими іншими строками їх дії, з передбаченою можливістю автоматичної пролонгації договору на новий строк за умови відсутності заяви про припинення його дії (як у випадку у цій справі), а також кредитним договором, форма якого передбачає повернення кредиту і сплату процентів періодичними (щомісячними) платежами, а також передбачає кінцевий термін повернення кредиту без можливості перевипуску платіжних карт (як в інших випадках), то у цій справі не може йти мова про стягнення щомісячних платежів у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Тобто, у даній справі початок перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором визначається з моменту спливу строку кредитування, тобто з наступного дня після закінчення дії карти, а саме з 01 квітня 2016 року.

З позовом до суду Банк звернувся 08 листопада 2017 року, тобто у межах строку позовної давності.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

У відзиві на позов представник відповідача просив суд застосувати у справі строк позовної давності

Таким чином, підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3 870,08 грн та проценти за користування кредитом слід визначати станом на 31 березня 2016 року, за період з 08 листопада 2014 року по 31 березня 2016 року, у розмірі 13 608,40 грн /а. с. 6 - 9/.

Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом строків платежів по будь - якому з грошових зобов'язань передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн та 5 % від суми позову. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 999,85 грн штрафу (процента складова).

Не підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь Банку заборгованість за комісією, оскільки умовами договору такий обов'язок відповідачки - позичальника не передбачений.

Враховуючи встановлені по справі обставини, колегія суддів дійшла висновку що підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 18 978,33 грн, а саме:

-по тілу кредиту у розмірі 3 870,08 грн;

-по процентам за користування кредитними коштами у розмірі 13 608,40 грн;

-штраф (фіксована частина) 500 грн та штраф (процентна складова) 999,85 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції скасуванню, у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та ухваленням у справі нової постанови про стягнення з ОСОБА_5 на користь банку заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 18 978,33 грн.

Згідно положень ч. 13 ст.141 ЦПК України, у зв'язку із частковим задоволення позову та апеляційної скарги, стягненню з відповідача на користь банку підлягають судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог (26 %), пов'язані зі сплатою судового збору в судах першої та апеляційної інстанціях, в розмірі 1 040 грн. = (1 600 + 2 400 х 26 %).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 06 серпня 2018 року скасувати, прийняти по справі нову постанову.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором 18 978,33 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 1 040 грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.

Головуючий Л. П. Воронцова
Судді: П. Я. Ігнатенко О. М. Полікарпова

Дата складання повного судового рішення 10 грудня 2018 року.