БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/271/18
Справа № 356/516/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.12.2018 року Березанський міський суд Київської області в складі:

Головуючого судді Лялик Р. М.

За участю секретаря Настич Н. А.

Позивачки ОСОБА_1

Представника позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та про стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

До Березанського міського суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та про стягнення грошової компенсації. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.09.2007 року уклала з відповідачем по справі - ОСОБА_3, шлюб. За час спільного проживання подружжя було придбано майно, а саме автомобіль марки Hyundai Tucson, д.н.з НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, 2008 року випуску, вартість якого на момент придбання становила 125 800 грн. Рішенням Березанського міського суду Київської області від 10.10.2016 року шлюб було розірвано. Разом з тим, позивачці стало відомо, що під час перебування у шлюбі 09.08.2016 року ОСОБА_3 відчужив автомобіль своїй матері ОСОБА_4 за очевидно заниженою ціною - 20 000 грн., в той час як його ринкова вартість у відповідності до звіту про незалежну експертну оцінку становить 216 520 грн. Оскільки відчужений автомобіль є неподільною річчю, був зареєстрований на ім'я відповідача та перебував у його користуванні, був відчужений останнім без відома позивачки, вважає, що як співвласник спірного майна має право отримати грошову компенсацію за свою частку у праві власності на автомобіль. Відтак, просить суд визнати автомобіль марки Hyundai Tucson, д.н.з НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, 2008 року випуску, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, стягнути з відповідача грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля в розмірі 108 260 грн., а також витрати на проведення оцінки в розмірі 600 грн. та судовий збір в розмірі 2 165,20 грн.

16.10.2018 року через канцелярію суду відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому останній вказує на недостовірність інформації, викладеної в позові позивачкою, та зазначає, що рішення Березанського міського суду Київської області від 22.02.2018 року, на яке посилається позивачка, було скасоване ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.05.2018 року та прийняте нове, яким у задоволенні її позову було відмовлено. Крім того, вказує на сумнівність звіту про оцінку спірного транспортного засобу в розмірі 216 520 грн., так як автомобіль перебував в експлуатації вже 10 років, а представнику позивачки було відмовлено у клопотанні про призначення судової автотоварознавчої експертизи. Відповідач визнав, що дійсно 22.09.2007 року уклав шлюб з позивачкою, яка на той час перебувала на восьмому місяці вагітності, перебувала у декретній відпустці та через 1,5 місяці народила дитину - ОСОБА_6. Крім того, відповідачу разом з дружиною довелось прийняти у сім'ю дочку позивачки від першого шлюбу - ОСОБА_7 та племінницю позивачки - ОСОБА_8, які певний час перебували на його утриманні. Окрім того, до укладення шлюбу відповідач працював у Португалії, де мав високу заробітну плату, а також мав автомобіль вітчизняного виробництва, який був ним проданий 05.04.2008 року. В подальшому, 17.04.2008 року відповідач за свої особисті кошти купив спірний автомобіль за 125 800 грн., участі у придбанні якого позивачка не брала. Відтак, просить суд заявлені позовні вимоги залишити без задоволення (а.с.63).

Позивачка в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, просила задовольнити.

Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позицію останньої, позов просив задовольнити.

Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, у відзиві на позовну заяву просив суд розгляд справи проводити без його, відповідача, участі (а.с.63).

Крім того, за заявою представника позивачки - ОСОБА_2 в судовому засіданні було допитано позивачку ОСОБА_1 в якості свідка в порядку ст. 92 ЦПК України, яка суду пояснила, що під час розгляду іншої судової справи з відповіді територіального сервісного центру на адвокатський запит їй стало відомо, що відповідач по справі 09.08.2016 року відчужив спірний автомобіль без її, позивачки, згоди своїй матері - ОСОБА_9, після чого (в той же день) подав заяву про розлучення до суду. Разом з тим, до цих пір вважає його своїм та продовжує ним користуватись. Окремо відзначила, що вказаний автомобіль був придбаний нею з відповідачем разом під час перебування у шлюбі, подружжям спільно виплачувались за нього кошти. Крім того, вказала, що вказаний автомобіль був проданий за явно заниженою ціною, а коштів від його продажу остання не бачила, оскільки в той час з ним вже не проживала.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.09.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4, актовий запис № 174, зареєстрованим 22.09.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області (а.с.7,64).

Відповідно до біржового договору (угоди) від 05.04.2008 року, ОСОБА_3 відчужив належний йому транспортний засіб ВАЗ 2109, д.н.з. НОМЕР_5, номер кузова (шасі) НОМЕР_6, на користь ОСОБА_10 (а.с.69).

17.04.2008 року за договором № КР-17 04 08-1 ОСОБА_3 придбав автомобіль Hyundai Tucson в комплектації Tucson 2.0 GLS 2WD вартістю 125 800 грн. (а.с.9-10).

В подальшому, згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 3241/2016/000456, укладеного 09.08.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, вказаний автомобіль Hyundai Tucson, д.н.з. НОМЕР_2, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, 2008 року випуску, був відчужений на користь ОСОБА_4 та перереєстрований на нового власника, що підтверджується також довідкою Територіального сервісного центру № 3241 Регіонального сервісного центру МВС України в Київській області від 16.02.2018 року за вих. № Т-20 (а.с.25,26-27).

Рішенням Березанського міського суду від 10.10.2016 року, яке набрало законної сили 21.10.2016 року, шлюб, укладений 22.09.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, розірвано (а.с.8).

У відповідності до звіту про незалежну оцінку транспортного засобу, виконаного 13.06.2018 року ТОВ «Консалт-С», оцінювач ОСОБА_11, ринкова вартість автомобіля Hyundai Tucson, номер кузова (шасі) НОМЕР_1, станом на дату оцінки становить 216 520 грн. (а.с.19-32).

Згідно наданого суду свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_7, виданого 14.08.2018 року Носівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, актовий запис № 4, ОСОБА_1 змінила прізвище на «ОСОБА_1».

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як гарантовано ст. 41 Конституції України та визначено положеннями ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Так, за загальним правилом, встановленим ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, як вказано в ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За загальним правилом, встановленим положеннями ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Разом з тим, як визначено частиною 2статті 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При цьому, за змістом положень ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, як визначено ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

У відповідності до ч. 4 ст. 3 СК України, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною 1 статті 69 СК України визначено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У відповідності до абз. 1 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року (далі - ППВСУ № 11 від 21.12.2007 року) поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як роз'яснено пунктом 23 ППВСУ № 11 від 21.12.2007 року, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Разом з тим, за змістом ч. 2, 4 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

При цьому, за визначенням, даним ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Як вказано у п. 24 ППВСУ № 11 від 21.12.2007 року, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України).

При цьому, як виняток, відповідно до абз. 2 п. 30 ППВСУ № 11 від 21.12.2007 року, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-48цс16, у відповідності до якої у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При цьому, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв'язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03.10.2018 року по справі № 127/7029/15-ц.

Стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, за правилами ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов'язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Так, положеннями ст. 57 СК України визначено вичерпний перелік випадків, коли придбане за час шлюбу майно визнається особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед яких, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Разом з тим, зважаючи на встановлену ст. 60 СК України презумпцію спільності набутого за час шлюбу майна, а також змагальність цивільного процесу, наявність таких підстав має бути відповідним чином доведена.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17.

Як визначено ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Всупереч твердженням відповідача, наведеним ним у відзиві на позовну заяву, суд не знаходить підстав для визнання спірного автомобіля його особистим майном, так як будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження його придбання відповідачем після одруження за особисті кошти суду надано не було, а ті, що надані на підтвердження вказаних посилань, судом оцінюються критично. Так, надана відповідачем ксерокопія закордонного паспорта сама по собі не доводить факту отримання відповідачем заробітку за кордоном, а також його розміру, а біржовий договір (угода) від 05.04.2008 року, за умовами якого ОСОБА_3 відчужив належний йому транспортний засіб ВАЗ 2109, д.н.з. НОМЕР_5, за ціною 10 грн., був укладений відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, що, враховуючи встановлену ст. 60 СК України презумпцію спільності набутого за час шлюбу майна, а також неоспорюваність факту укладення даного договору в інтересах сім'ї в аспекті положень ч. 3 ст. 61 СК України, дає підстави вважати отримані від вчинення даного правочину кошти об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, посилання відповідача на те, що позивачка не приймала участі у придбанні спірного автомобіля, не дають підстав вважати вказане майно його особистим в розумінні ст. 71 СК України та не можуть бути підставою для відмови у позові, так як законодавець не пов'язує виникнення права спільної сумісної власності подружжя з наявністю в кожного з подружжя свого заробітку, а також його розміром.

Окрім того, вказуючи у своєму відзиві на сумнівність наданого позивачкою звіту про оцінку спірного транспортного засобу в розмірі 216 520 грн., відповідач водночас не спростовує його жодними доказами. В той же час, його посилання на стан автомобіля та тривалість його експлуатації, а також на вартість виготовлення звіту не свідчить про необ'єктивність проведеної оцінки та носить характер необґрунтованих суб'єктивних тверджень відповідача, а відмова судом представнику позивачки у задоволенні його клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи не обмежує відповідну сторону в реалізації нею права подавати до суду інші докази та доводити перед судом їх переконливість.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів спростування пред'явлених позовних вимог, а також підтвердження поданих заперечень, відповідачем суду надано не було та в судовому засіданні не встановлено.

За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, вбачається, що спірний автомобіль Hyundai Tucson, д.н.з. НОМЕР_2, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, 2008 року випуску, був придбаний в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відтак, є спільною сумісною власністю подружжя в розумінні ст. 60 СК України.

Разом з тим, доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч. 2 ст. 76 ЦПК України такими засобами є, зокрема, показання свідків.

При цьому, як визначено положеннями ст. 92 ЦПК України, сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

За таких обставин, беручи до уваги показання позивачки ОСОБА_1, допитаної в судовому засіданні в якості свідка, які є доказами в розумінні ст. 76 ЦПК України, що не були спростовані іншими належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про те, що відчуження спірного автомобіля відповідачем мало місце проти волі дружини, без її згоди та не в інтересах сім'ї, чим порушено права останньої як співвласника в праві спільної сумісної власності подружжя, відтак, вартість автомобіля повинна враховуватись при поділі спільного майна подружжя.

Доказів зворотного суду надано не було та в судовому засіданні їх не встановлено.

Враховуючи вищевказане, принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 60-65, 70-71 СК України, ст.ст. 15, 16, 316, 319, 355, 368-370, 372 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 76-83, 89, 90, 92, 141, 258-259, 263-266, 268, 352, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та про стягнення грошової компенсації - задовольнити.

Визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль марки Hyundai Tucson, д.н.з НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (РНОКПП НОМЕР_3), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 (РНОКПП НОМЕР_3) грошову компенсацію половини вартості автомбіля марки Hyundai Tucson, д.н.з НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, 2008 року випуску, в розмірі 108 260 (сто вісім тисяч двісті шістдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (РНОКПП НОМЕР_3), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 (РНОКПП НОМЕР_3), понесені нею судові витрати на проведення оцінки в розмірі 600 (шістсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (РНОКПП НОМЕР_3), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 (РНОКПП НОМЕР_3) судовий збір у розмірі 2 165 (дві тисячі сто шістдесят п'ять) гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Р. М. Лялик