Справа № 367/836/18 Головуючий у І інстанції Карабаза Н. Ф.
Провадження № 22-ц/780/3548/18 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 19 21.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 серпня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області в складі судді Карабази Н.Ф., постановлену в м. Ірпені 04 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків нікчемності правочину,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В січні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків нікчемності правочину, просила застосувати наслідки нікчемності правочину, а саме стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 65877 грн. та 8600 доларів США за курсом до відповідної іноземної валюти, установленим НБУ на день ухвалення рішення.

Заявлений позов мотивувала тим, що 12 квітня 2013 року між нею та відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою м. Ірпінь Київської області вул. Лісова 6-К, цокольний поверх, приміщення № Д-3. За умовами даного договору сторони зобов'язалися в майбутньому, в строк не пізніше ІV кварталу 2013 року, але не пізніше 31 грудня 2013 року, укласти договір купівлі-продажу квартири у нотаріальній формі та на умовах, визначених цим договором, на виконання умов попереднього договору вона сплатила відповідачу 65877 грн. та 8600 доларів США Вказує, що оскільки основний договір купівлі-продажу повинен бути посвідчений нотаріально, то і попередній договір від 12 квітня 2013 року, укладений між сторонами, теж підлягав нотаріальному посвідченню. Так як попередній договір купівлі-продажу квартири є нікчемним, все одержане на підставі цього правочину підлягає поверненню.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 04 травня 2018 року позовну заяву передано на розгляд до Краматорського міського суду Донецької області за територіальною підсудністю.

Позивач ОСОБА_4, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 04 травня 2018 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що даний спір є спором з приводу визнання правочину з нерухомістю недійсним, а такі спори, згідно п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Враховуючи, що особи, зазначені відповідачами, до відкриття провадження в справі судом першої інстанції не набули відповідного процесуального статусу, направлення їм копії ухвали про відкриття апеляційного провадження, копії апеляційної скарги та встановлення строку для подання відзиву на апеляційну скаргу не здійснювалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, направляючи позовну заяву за підсудністю до Краматорського міського суду Донецької області, суд першої інстанції виходив з того, що згідно відповіді адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області, ОСОБА_5 не значиться зареєстрованим в порядку, передбаченому чинним законодавством України, на території, яка підсудна Ірпінському міському суду Київської області.

Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (виключна підсудність).

Відповідно до п.п. 41, 42 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об'єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Також, п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред'являються відповідно до частини першої статті 114 ЦПК за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація обєктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред'являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

З огляду на викладене, оскільки спір між сторонами виник з приводу застосування наслідків нікчемності правочину - попереднього договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, приміщення № Д-3, а отже в межах територіальної підсудності Ірпінського міського суду Київської області, суд при вирішенні питання щодо відкриття провадження в справі мав керувався правилами ст. 30 ЦПК України щодо виключної підсудності за місцезнаходженням нерухомого майна, однак помилково не зробив цього.

Крім того, суд направив справу за підсудністю до Краматорського міського суду Донецької області, керуючись ч. 1 ст. 27 ЦПК України та вважаючи, що позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом місцем її проживання або перебування, однак в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що відповідач проживає в межах територіальної підсудності даного суду.

Відтак, висновки суду першої інстанції про те, що справа підсудна Краматорському міському суду Донецької області, не відповідають обставинам справи, зроблені судом за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та із порушенням норм процесуального права.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 04 травня 2018 року не можна вважати законною та обґрунтованою.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена за неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 04 травня 2018 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ ______________ ______________