Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 442/5658/16-ц

провадження № 61-43610св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Довжанська Гірська сільська рада Дрогобицького району Львівської області,

особа яка не брала участі у справі - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Довжанської Гірської сільської ради Дрогобицького району Львівської області про визнання права власності за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що вона зареєстрована в будинку АДРЕСА_1. У 1991 році, після того як вона вийшла заміж, вона разом із сім'єю переїхала до будинку АДРЕСА_2, який на той час не був заселений. Згідно записів погосподарських книг за 1974-1976 роки будинок АДРЕСА_2 збудований у 1918 році, його забудовником була ОСОБА_6. До 1976 року (тобто до дня своєї смерті) вона проживала у цьому житловому будинку. Її син, ОСОБА_7, з 1960 року переїхав жити у м. Стебник Дрогобицького району Львівської області. Відтак статус будинку на час їхнього заселення їй невідомий, адже з 1976 року в ньому ніхто не проживав та не доглядав за ним.

Позивач зазначає що за весь період проживання у спірному будинку, починаючи з 1992 року по сьогоднішній день, до неї з будь-якими претензіями ніхто не звертався. Вона добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується спірним житловим будинком, утримує його, систематично робить в ньому поточний та капітальний ремонти, сплачує усі необхідні платежі.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_2.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_2.

Судове рішення першої інстанції мотивоване тим, що позивач заволоділа спірним майном на законних підставах, оскільки відкрито та безперервно володіє спірним майном, власник якого відсутній, більше 10 років, тобто з 1992 року, тому наявні правові підстави для задоволення позову.

Не погоджуючись із указаним судовим рішенням, ОСОБА_4, яка не брала участі у справі, звернулася до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 серпня 2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 закрито.

Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд виходив із того, що оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року не вирішувалось питання про її права, свободи чи обов'язки. При цьому апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_4 не надано доказів на підтвердження доводів про те, що спірний житловий будинок включено до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_7, оскільки останній отримав грошову компенсацію за нього, а тому вказаний житловий будинок не є спадковим майном.

ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5, не погоджуючись із судовим рішенням апеляційної інстанції, подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить його скасувати та справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження її розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала апеляційного суду є незаконною, оскільки суд не звернув уваги на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 вересня 1976 року житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_2 належить ОСОБА_7, а також на те, що після його смерті якого 20 грудня 2013 року саме ОСОБА_4 у визначені законом строки прийняла спадщину та є єдиним спадкоємцем. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували факт припинення права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_7

12 вересня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження в указаній справі.

18 жовтня 2018 року справа № 442/5658/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Довжанської Гірської сільської ради Дрогобицького району Львівської області про визнання права власності за набувальною давністю передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

З матеріалів справи вбачачається, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_2.

Вказаним рішення установлено, що відповідно до записів погосподарських книг за 1974-1976 роки будинок АДРЕСА_2 збудований в 1918 році, його забудовником була ОСОБА_6, яка до 1976 року (тобто до дня своєї смерті ) проживала у цьому житловому будинку, що підтверджується довідкою № 830 від 03 серпня 2016 року, виданої Довжанською Гірською сільською радою Дрогобицького району Львівської області.

Крім того, згідно записів погосподарських книг за 1983-1985 роки ОСОБА_7, який доводиться сином ОСОБА_6, був зареєстрований по АДРЕСА_2. У графі 21 «відмітка про тимчасову відсутність» зроблено запис, що ОСОБА_7 вибув у м. Стебник з 1960 року (довідка Довжанської Гірської сільської ради Дрогобицького району Львівської області № 831 від 23 серпня 2016 року).

Звертаючись із апеляційною скаргою на рішення місцевого суду, ОСОБА_4, яка не приймала участь у розгляді справи у суді першої інстанції, посилалася на те, що спірний житловий будинок АДРЕСА_2 належав її батьку ОСОБА_7, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 вересня 1976 року після смерті його матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті ОСОБА_7 20 грудня 2013 року спадщину у встановленому законом порядку прийняла ОСОБА_4, однак своє право власності на спірне домоволодіння не зареєструвала, так як у неї були відсутні оригінали документів, які б підтверджували право власності ОСОБА_7 на спірний житловий будинок. Тобто вказані обставини свідчать про те, що рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року стосується безпосередньо прав та обов'язків ОСОБА_4

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_4, Довжанська Гірська сільська рада Дрогобицького району Львівської області подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила про те, що право власності ОСОБА_7 на спірний житловий будинок припинилося, оскільки останній отримав за нього грошову компенсацію, що підтверджується належними доказами.

Як вбачається з матеріалів справи постановою Ради Міністрів Української РСР «Про будівництво водоймища на річці Стрий у Львівській області» № 440 від 05 вересня 1979 року доручено Львівському облвиконкому забезпечити переселення населення із зони впливу водоймища на річці Стрий, перенесення і знесення жилих будинків і інших будівель і споруд; забезпечити проведення в 1979-1980 роках технічної інвентаризації жилих будинків, господарських будівель і споруд, що належать громадянам на праві особистої власності, і насаджень, а також складання кошторисів на підготовку матеріалів до актів оціночної комісії на перенесення будівель, споруд і насаджень із зони впливу водоймища на річці Стрий.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що будівлі та насадження ОСОБА_7, які знаходились за адресою: АДРЕСА_2 попадали в зону затоплення Стрийського водосховища і були оцінені в 7 187,32 крб., що підтверджується довідкою Дрогобицького управління водного господарства Львівського обласного управління водних ресурсів від 15 лютого 2018 року.

ОСОБА_7 отримав грошову компенсацію за будівлі та фруктові насадження за вищевказаною адресою в сумі 7 187,32 крб, а саме: за зведеною платіжною відомістю № 1 від 27 березня 1984 року список № 4 - 3 600 крб; за зведеною платіжною відомістю № 24 від 29 вересня 1987 року список № 18 - 3 587,32 крб.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналогічні положення були закріплені і в частині першій статті 292 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року не вирішувались питання щодо прав, свобод та обов'язків ОСОБА_4, оскільки спірний житловий будинок, який повинен був бути знесений, не входить до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_7, так як останній отримав за нього грошову компенсацію, тобто держава виконала зобов'язання, що стосувалось компенсації та відшкодування збитків і шкоди за порушення прав власника житла відповідно до діючого на той час законодавства.

Доводи заявника в касаційній скарзі на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували факт припинення права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_7 спростовуються належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи і яким була надана оцінка судом апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду постановлена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик