Справа № 520/7991/18
Провадження № 2/520/5196/18
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Салтан Л.В.,
при секретарі Дідур В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою АТ «ОСОБА_1 Аваль» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -
Представник позивача АТ «ОСОБА_1 Аваль» у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечив.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив, відзив на позовну заяву не надав.
Представник третьої особи ОСОБА_3 у судове засідання не зявилася, повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не сповістила, пояснення на позовну заяву не надала.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.
Відповідно до умов п. 3.1. кредитного договору, кредитор надав позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та сплати за користування.
Надання кредитних коштів проводилося, згідно з вимог п. 3.2. кредитного договору, шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника, з можливою видачою готівки через касу кредитора.
Відповідно до висновку Вищого господарського суду України, наведеному в Постанові Вищого господарського суду України від 06 квітня 2017 року у справі № 905/2009/15, банківські виписки є належними доказами на підтвердження видачі кредиту.
Таким чином, банк виконав свої зобовязання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору.
Відповідно до п. 3.3. зазначеного кредитного договору, сторони встановили, що обчислення строку надання кредиту, нарахування відсотків та штрафних санкцій по Договору здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом, виходячи з кількості календарних днів у році, при цьому, день отримання кредиту та день його повернення Позичальником Банку вважаються одним днем.
Згідно з умовами п. 5.1. кредитного договору, позичальник зобовязався забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих відсотків на умовах, передбачених кредитним договором: щомісячно часткове погашення кредиту згідно п.1.3. цього договору та остаточне погашення отриманого кредиту до 25 вересня 2013 року (включно) на рахунок, визначений п. 4.1. кредитного договору; щомісячно, до 15 (пятнадцятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту, сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів на рахунок, визначений Кредитним договором.
Відповідно до умов п. 5.4. п. 6.5. кредитного договору, сторони встановили, що у випадку невиконання або неналежного виконання кредитних зобовязань, кредитор має право вимагати дострокового стягнення, а позичальник зобовязався, на вимогу кредитора, здійснити повернення заборгованості за кредитом, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафні санкції, відповідно до умов Кредитного договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту.
Відповідно до п. 8.1. кредитний договір набуває чинності з часу його підписання сторонами та скріплення печаткою кредитора та діє до повного погашення кредитної заборгованості позичальника за кредитним договором (суми кредиту, процентів за користування, штрафів та пені).
З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 21 жовтня 2003 року між банком (Іпотекодержатель) та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за номером 6881.
Так, відповідно до умов договору іпотеки, предмет іпотеки забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з умов кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору. За таких умов, іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором отримати задоволення в рахунок майна, заставленого на умовах Договору іпотеки.
Предметом іпотеки, згідно з п.2. договору іпотеки є нерухоме майно:житловий будинок, який складається в цілому з житлового камяного будинку жилою площею: 45,8 кв.м., Д, В сарай, И гараж, № 1-3-огорожа, І, П- мостіння, розташований на земельній ділянці, розміром 594 кв. м., розташований за адресою: м. Одеса, вул. Трамвайна, будинок 2.
Відповідно до висновку про вартість майна від 14 червня 2018 року, проведена експертом ОСОБА_5, середня ринкова вартість іпотечного майна складає 3275 717 грн. 00 коп.
Відповідно до умов п. 15. договору іпотеки, у випадку невиконання іпотекодавцем зобовязань за цим договором або за кредитним договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 16. договору іпотеки, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свої вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завдані порушенням зобовязання, необхідних витрат повязаних з утриманням та реалізацією предмета іпотеки.
На підставі п.8 договору іпотеки, предмет застави залишається в користуванні заставодавця згідно його призначення. заставодавець має право відчужувати предмет застави тільки за писькмово
Таким чином, з укладенням кредитного договору та договору іпотеки кредитор отримав законне право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки.
Проте, всупереч вимогам кредитного договору позичальник не виконував взяті на себе договірні зобовязання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом, у звязку з чим, банк вимушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.
Однак, позичальник не виконує рішення суду та вищезазначені умови кредитного договору, у звязку з чим, на адресу вишневської Н.А. та вишневського В.В. були направлені вимоги про виконання зобовязань за кредитним договором вихідний № 114/5-110303 від 03 січня 2018 року та про усунення порушення основного зобовязання вихідний № 114/5-110304 від 03 січня 2018 року, №114/5-117362 від 16 квітня 2018 року, надавши можливість добровільно врегулювати заборгованість.
Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (п. 1 ст. 1054 ЦК України).
Пунктом 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( п. 1 ст. 530 ЦК України).
Крім того, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежного виконання).
Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплатити відсотки.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість ним виконання свого грошового зобовязання.
Як слідує з ч. 1 статті 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням та завдатком.
Одночасно з тим, ст. 572 ЦК України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторам цього боржника, якщо інше не встановлено законом.
На підставі ст. 589 ЦК України, у разі невиконання обовязків, забезпечених заставою, заставодержатель отримує право звернення стягнення на предмет застави.
Відповідно до ст. 575 ЦК України, іпотека є видом застави.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобовязання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобовязанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобовязання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобовязань або зменшити їх.
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до умов ст. 38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Під час проведення претензійно-позовної роботи по позичальнику ОСОБА_3, встановлений факт шахрайства з боку позичальника.
На підставі отриманої інформації банком проведена перевірка державного реєстру прав власності на обєкт нерухомого майна та встановлено, що право власності на житловий будинок, за адресою м. Одеса, вул. Трамвайна, 2-А - зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності, серія та номер: 49536610, виданий 10 грудня 2015 року Овідіопольським районним управлінням юстиції в Одеській області. Крім того, з метою уникнення відповідальності, було змінено адресу іпотечного майна та здійснено поліпшення.
Так, з вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_3 відчужуючи майно незаконним шляхом своєму чоловікові мала на меті приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобовязання шляхом звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/03-5/4191 .
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 9 ЗУ «Про іпотеку», іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки.
Проте, банк такого згоди на вилучення записів з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна та продажу предмету іпотеки не надавав. Кредитна заборгованість на час продажу предмету іпотеки Боржником погашена не була.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Виконання забезпечувального зобовязання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобовязання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Як убачається з кредитного договору, строк його дії до 23.06.2018 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4 ст.631 ЦК).
Статтею 23 закону «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Крім того, згідно із п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Установивши факт переходу до ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру, можна дійти до обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин ст. 23 закону «Про іпотеку» та поширення її дії на відповідача.
Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.
Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим законом, та їх обтяжень.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 цього закону, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.
Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.
За таких обставин з огляду на тлумачення сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин слід дійти висновку про те, що ефективним відновленням прав кредитора є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін, як однієї з умов надання (отримання) кредиту.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1762 грн. 00 коп. та 3000 грн. 00 коп. за незалежну оцінку заставного майна.
Керуючись ст. 2, 4-6, 76-83, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України, ст. 16, 509, 526, 530, 536, 546, 572, 575, 589, 610, 611, 625, 1050, 1054 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву АТ «ОСОБА_1 Аваль» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.
Початкову ціну продажу встановити за ціною, не нижчою 3275717 (три мільйону двісті сімдесят пять сімсот сімнадцять) грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 13 листопада 2018 року.
Головуючий Салтан Л. В.