Провадження № 2/161/4161/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Гриня О.М.

з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Свій позов обґрунтовує тим, що 24.08.2017 року він надав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 5000 (пять тисяч) євро на строк до 24.08.2018 року, що підтверджується розпискою, яка власноруч написана та підписана відповідачем у присутності двох свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Крім того, в розписці сторонами було визначено, що за несвоєчасне повернення коштів відповідач сплачує пеню в розмірі 0,1 % від отриманої в позику суми коштів за кожен день прострочення. У вищевказаний термін ОСОБА_3 кошти не повернув, на неодноразові прохання позивача повернути позику ніяким чином не реагує та ігнорує їх. З огляду на наведене, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 5265,14 євро, з яких: 5000 євро сума неповерненої позики, 245 євро пеня, 20,14 євро розмір процентів річних, а також понесені судові витрати.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 16 жовтня 2018 року було вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Позивач в судове засідання не зявився. Представник позивача подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю з підстав наведених в позовній заяві та просить задовольнити позов.

Відповідач в судове засідання не зявився, однак на адресу суду подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій він визнає позов у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення.

Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 5000 (пять тисяч) євро для ведення підприємницької діяльності, які були передані останньому в м. Луцьку по проспекту Молоді 7 в присутності двох свідків - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджується копією розписки відповідача від 14.08.2018 року, яка власноруч написана та підписана ним (а.с.9).

Згідно вказаного документу ОСОБА_3 зобовязався повернути вказану позику до 24.08.2018 року. Передбачено також, що у випадку прострочення повернення наданих коштів відповідач сплачує пеню в розмірі 0,1 % від отриманої в позику суми коштів за кожен день прострочення.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України №6-996цс17 від 13 грудня 2017 року.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

В порядку ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов'язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики.

Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов'язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов'язань саме перед ним.

На підставі встановлених обставин та наведених положень законодавства, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні зобов'язання, які випливають із договору позики.

А тому, вимоги позивача в частині стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 5000 євро підлягають задоволенню.

Крім того, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обовязок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, три проценти річних, є наслідком невиконання ОСОБА_3 грошового зобов'язання і повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

Зважаючи на те, що відповідач мав виконати зобовязання 24.08.2018 року, а датою звернення позивача з позовом є 12.10.2018 року - розрахунок пені за прострочення та 3% річних, здійснюється з урахуванням прострочення за 49 днів.

Зважаючи на це, суд бере до уваги розрахунок суми заборгованості наданий позивачем, відповідно до якого сума 3% річних становить 20,14 євро (3% х 5000 євро х 49 днів) / 365 днів) (а.с.7).

Крім того, до задоволення також підлягає сума нарахованої пені за прострочення виконання зобовязання, що становить 245 євро (5000 євро х 0,1 %) х 49 днів) (а.с.6).

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

ОСОБА_6 є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України № 6-284цс17 від 1 березня 2017 року.

Офіційний курс НБУ на станом 04.12.2018 року становить 3192,5347 грн. за 100 євро, відповідно загальна сума стягнення з відповідача в гривневому еквіваленті на дату ухвалення рішення становить 168091,42 грн. (5265,14 х 31,925347).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 5265,14 євро, що станом на дату ухвалення рішення становить 168091,42 грн.

Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 533, 1046, 1047 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 5265 (пять тисяч шістдесят пять) євро 14 євроцентів (з яких: 5000 євро сума неповерненої позики, 245 євро пеня, 20,14 євро розмір процентів річних), що станом на дату ухвалення рішення суду становить 168091 (сто шістдесят вісім тисяч девяносто одну) гривню 42 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1705 (одна тисяча сімсот пять) гривень 38 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: ОСОБА_2 (Волинська область, місто Луцьк, проспект Молоді 7/ 31; РНОКПП: НОМЕР_1).

Відповідач: ОСОБА_3 ( Волинська область, місто Луцьк, вулиця Князів Острозьких 9 /3; РНОКПП: НОМЕР_2; паспорт серії АЮ 281517, виданий 19.12.2015 року Луцьким МВ УДМС України у Волинській області).

Повний текст рішення суду складено 04 грудня 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_6