Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 686/19411/13-ц

провадження № 61-14046св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 листопада 2015 року у складі судді Логінової С. М. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 02 лютого 2016 року у складі колегії суддів Федорової Н. О., Канпусь С. А., Матковської Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 21 травня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 10/МК/2008-980. Відповідно до умов вказаного договору банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності грошові кошти в сумі 45 000,00 грн зі сплатою 19,9 % річних за користування кредитом на строк до 20 травня 2011 року.

Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконував, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед банком.

Станом на 24 вересня 2013 року загальний розмір заборгованості становив - 87 496,79 грн, яка складається з: 38 663,85 грн - заборгованості по поверненню кредиту; 38 248,92 грн - заборгованості по відсотках; 10 584,02 грн - пені.

ПАТ «КБ «Надра» просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 10/МК/2008-980 від 21 травня 2008 року, що становить 87 496,79 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 10/МК/2008-980 від 21 травня 2008 року у розмірі 33 858,87 грн, яка складається з: 23 274,68 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом; 10 584,02 грн - пені за несвоєчасну сплату платежів.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 09 листопада 2015 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 листопада 2015 року залишено без змін.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом (винагорода за користування позикою) та пеня підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

У березні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати вищезазначені судові рішення, та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, що виражені в правилах нарахування відсотків по закінченню строку повернення позичальником кредиту. Банк з 21 травня 2011 року продовжив нараховувати відсотки за правилами кредитного договору, проте не врахував, що терміни припинення зобов'язань і припинення договору не можна розглядати як тотожні. Суди не звернули увагу на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15.

Крім того, щодо змісту висновку почеркознавчої експертизи, то експерт здійснив дослідження підписів на кредитному договорів спів ставляючи їх вибірковим шляхом з іншими документами, що є неприпустимим.

У червні 2016 року ПАТ «КБ «Надра» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просить залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 08 лютого 2016 року без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 21 травня 2008 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 10/МК/2008-980, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування грошові кошти у сумі 45 000,00 грн зі сплатою 19,9 % річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном погашення кредиту до 20 травня 2011 року.

Підпис у вказаному кредитному договорі у графі «позичальник» виконаний саме ОСОБА_1, що підтверджується даними висновку експерта від 07 липня 2015 pоку № 1561/15-26, проведеного Хмельницьким відділенням КНДІСЕ.

За видачу кредиту ОСОБА_1 була сплачена комісія ПАТ «КБ «Надра» у сумі 1 575,00 грн, що підтверджується заявою на переказ готівки № 3.

21 травня 2008 року філія ПАТ «КБ «Надра» здійснила безготівкове поповнення поточного (карткового) рахунку на суму 45 000,00 грн (VISA НОМЕР_1) на ім'я ОСОБА_1, що підтверджується меморіальним ордером від 21 травня 2008 року № 12-1.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 21 травня 2008 року№ 10/МК/2008-980 , ОСОБА_1 передав у заставу банку належні на праві власності: майно на суму 26 898,00 грн, торгові кіоски на суму 20 200,00 грн, товари в обігу на загальну суму 11 250,00 грн, що підтверджується договорами застави № № 10/3, 10/2, 10/1 від 21 травня 2008 року.

21 травня 2008 року ОСОБА_1 було перераховано 50,00 грн за витяг про внесення об'єкта застави до державного реєстру обтяжень рухомого майна, що підтверджується заявою на переказ готівки № 6.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «КБ «Надра» зазначив, що залишок по поверненню кредиту станом на 24 вересня 2013 року складає 38 663,85 грн, заборгованість по сплаті нарахованих відсотків - 38 248,92 грн, пеня згідно із договором за період з 24 вересня 2012 року по 23 вересня 2013 року за несвоєчасну сплату платежів - у сумі 10 584,02 грн.

Однак, стягуючи проценти за користування кредитом та пеню у межах строку позовної давності, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на таке.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

З огляду на наведене Верховний Суд вважає, що у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором від 21 травня 2008 року проценти після закінчення строку його дії, тобто після 20 травня 2011 року.

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції про стягнення процентів за кредитом та пені, оскільки не встановлено всіх обставин у справі, від яких залежить правильне її вирішення, зокрема суд не з'ясував розміру заборгованості за кредитним договором, з чого вона складається, а також не перевірив періоду за який нарахована заборгованість ОСОБА_1

Верховний суд позбавлений можливості встановити ці обставини (стаття 400 ЦПК України), судове рішення не відповідає закону, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 02 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель В. М. Коротун
В. П. Курило