Головуючий суду 1 інстанції - Попова О.М.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 426/5418/17
Провадження № 22ц/782/308/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року м.Сєвєродонецьк

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Дронської І.О.

суддів: Карташова О.Ю., Яреська А.В.,

за участю секретаря Єгорової О.П.

учасники справи:

позивач ОСОБА_2,

представник позивача ОСОБА_3

відповідачі: ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

ОСОБА_6

третя особа Орган опіки та піклування Сватівської міської ради

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 05 березня 2018 року, ухвалене у складі судді Попової О.М. у м.Сватове Луганської області 05.03.2018 року

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення з житлового будинку, третя особа Орган опіки та піклування Сватівської міської ради

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 02.04.2010 р. між ним, як покупцем, та ОСОБА_7, як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1. Під час укладення договору купівлі-продажу нотаріусом було встановлено, що малолітні та неповнолітні діти у будинку не мешкають, не зареєстровані та не мають права користування цим житловим будинком. Після укладання договору купівлі-продажу в 2010 році ОСОБА_7 попросила дозволу пожити в придбаному будинку сім'ї її сина, а саме - сину ОСОБА_4, невістці ОСОБА_5 та внучці ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 строком на 3-4 місяці, доки вони не знайдуть собі іншого житла. До теперішнього часу відповідачі самоправно проживають в будинку, який їм не належить і добровільно виселятися не планують. На протязі 7 років відповідачі безпідставно самоправно проживають в будинку, договорів оренди з ними не укладалось, вони не є членами родини позивача, а тому їх перебування в будинку створює перешкоди позивачу у володінні його майном. 03.03.2016 р. позивач отримав від ОСОБА_4 розписку, в якій він зобов'язався звільнити будинок до 01.05.2016 р., але зобов'язання не виконав. 24.02.2016 р. позивач надіслав рекомендованим листом відповідачам вимогу про звільнення будинку, але відповіді не отримав. Посилаючись на ст.ст.109, 116 ч.3, 150 ЖК України, а також 319, 321, 391 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо закріплення права власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону незалежно від волі інших осіб, позивач просив суд примусово виселити з житлового будинку АДРЕСА_1 відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5, малолітню ОСОБА_6.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 05 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Орган опіки та піклування Сватівської міської ради про виселення з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями розташованими за адресою: АДРЕСА_1, відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на дату укладення договору купівлі-продажу відповідачі ОСОБА_5, малолітня ОСОБА_6 та ОСОБА_4 постійно проживали в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1, куди вони вселились з дозволу попередньої власниці будинку - матері відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 Власник житлового будинку - позивач, який заявляє вимоги про виселення відповідачів, іншого житлового приміщення для надання відповідачам не пропонує. А тому, з урахуванням положень ст.ст. 109, 116 ЖК України, підстави для виселення відповідачів, одним з яких є малолітня дитина, - відсутні.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу в якій скаржник, посилаючись на невідповідність рішення обставинам справи та вимогам закону, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти по справі нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі та стягнути з відповідачів сплачений позивачем судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач не знав про те, що відповідачі зареєстровані в належному йому будинку, оскільки під час нотаріального посвідчення договору продавець ОСОБА_7 повідомила, що малолітні та неповнолітні діти у будинку не мешкають, не зареєстровані та не мають права користування цим житловим будинком, про що зазначено у договорі купівлі-продажу, крім того, суд не звернув уваги на те, що відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні визнала, що домову книгу при продажі будинку йому не надала, ця книга весь час знаходилась та знаходиться у відповідача ОСОБА_5 і позивач не знав, що в будинку хтось зареєстрований. Суд першої інстанції також не звернув уваги, що між ним та продавцем будинку ОСОБА_7 була усна домовленість про те, що члени її родини-відповідачі тимчасово, строком на 3-4 місяці поживуть у придбаному будинку, при цьому будь-яких домовленостей щодо проживання, а також укладення будь-яких договорів з останніми не відбувалося. Відповідачі не є членами сім'ї позивача, але безпідставно протягом 8 років проживають в належному позивачеві будинку, чим створюють йому перешкоди в розпорядженні власним майном. Також суд першої інстанції не знайшов підстав для виселення відповідачів, які не є членами сім'ї позивача, з належного останньому будинку без надання позивачем їм іншого житлового приміщення та не прийняв до уваги те, що дії відповідачів призводять до псування житлового приміщення, оскільки в результаті несплати відповідачами комунальних послуг, а саме плати за користування природним газом, газопостачання в будинок припинено, а відсутність в житловому будинку передбаченого проектом опалення призводить до псування стін будинку, сприяє появі щілин, появі плісняви та інших негативних наслідків, що призводять до псування будинку.

Також скаржник вважає, що рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні його позову, порушені права позивача, які закріплені Конституцією України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положень ЦК України щодо права власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном та наявності у власника права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ( ст.ст. 383, 391 ЦК України), а також судом першої інстанції не прийняті до уваги правові позиції Верховного Суду України та рішення ухвалене всуперечь судовій практиці.

Відповідачі не скористалися своїм правом та до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не подали.

Відповідачі та третя особа, яких було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи, з ухваленням обов'язкової явки у судове засідання ОСОБА_4, ОСОБА_5, в судове засідання апеляційного суду не з'явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи від останніх на адресу суду не надійшло.

Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України без участі відповідачів за участю позивача та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача-скаржника ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1-4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно з п.п.1-5 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на дату укладення договору купівлі-продажу відповідачі ОСОБА_5, малолітня ОСОБА_6 та ОСОБА_4 постійно проживали в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1, куди вони вселились з дозволу попередньої власниці будинку - матері відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7

Згідно повідомлення Відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Луганській області, ОСОБА_5 була зареєстрована у спірному будинку 11.12.2008 р., ОСОБА_4 був зареєстрований у вказаному будинку 04.10.2010 р., що неможливо без згоди власника будинку, яким на цей момент, з 02.04.2010 р., вже був позивач ОСОБА_2

З тексту позовної заяви також вбачається, що відповідачі проживають у спірному житлового будинку з відома, згоди та дозволу як попередньої власниці будинку ОСОБА_7, так і позивача ОСОБА_2

Окрім того, обидві сторони в судовому засіданні не заперечували того, що між ними відбувались перемовини про придбання відповідачами спірного будинку у позивача, але не була досягнута домовленість про ціну.

На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вищевикладеними обставинами спростовуються доводи позивача про самоправне зайняття відповідачами спірного житлового будинку.

Але, колегія суддів не погоджуються з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі у спірному житловому будинку проживають з дозволу позивача ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2 суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст.109, 116 ЖК України, та враховуючи, що власник житлового будинку - позивач, який заявляє вимоги про виселення відповідачів, іншого житлового приміщення для надання відповідачам не пропонує, тому підстави для виселення відповідачів, одним з яких є малолітня дитина, відсутні.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, адже до нього суд дійшов поспішно, без урахування фактичних обставин справи, наданих позивачем доказів, без належного дотримання норм матеріального права і процесуального права.

Як вбачається з позовної заяви позивача ОСОБА_2 останній обґрунтовує свої позовні вимоги не тільки положеннями ст.109, ч.3 ст.116, а й ст.150 ЖК України, а також 319, 321, 391 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо закріплення права власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону незалежно від волі інших осіб, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Як вбачається з рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України» і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень («Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції» національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя («Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Таким чином, враховуючи, що аргументи позивача безпідставно не були взяті до уваги, рішення суду першої інстанції є необґрунтованими та невмотивованими.

Стаття 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлює, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов"язків має право на справедливий та відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом…

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Так, апеляційним судом встановлено, що 02.04.2010 року між ОСОБА_7, надалі - «Продавець» та ОСОБА_2, надалі -«Покупець» було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за № 592, номер витягу з Державного реєстру правочинів - 8397307, за умовами якого «Продавець» зобов'язується передати житловий будинок у власність «Покупцю», а «Покупець» зобов'язується прийняти житловий будинок і сплатити за нього обговорену грошову суму. Предметом цього договору є житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, розміщений на земельній ділянці… «Продавець» стверджує, що на момент укладення цього Договору вказаний вище житловий будинок нікому іншому не подарований, іншим способом не відчужений, під заставою, забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав на нього у третіх осіб, відповідно до ст.659 ЦК України, як у межах, так і за межами України немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесений… «Продавець» стверджує, що малолітні та неповнолітні діти у відчужуваному житловому будинку не мешкають, не зареєстровані та у них немає права користування цим житловим будинком, а.а.с. 7-9.

Між тим, згідно повідомлення Відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Луганській області, у спірному будинку зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_4, а.с. 18.

Також у спірному будинку проживає малолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Колегія суддів вважає, що відповідачами не доведено того, що позивач знав про те, що відповідачі зареєстровані у спірному житловому будинку, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.04.2010 року продавцем ОСОБА_7 було заявлено про те, що на момент укладення цього договору на житловий будинок прав на житловий будинок у третіх осіб, відповідно до ст.659 ЦК України, не має, малолітні та неповнолітні діти у відчужуваному житловому будинку не мешкають, не зареєстровані та у них немає права користування цим житловим будинком.

Також у судовому засіданні суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_5 підтверджено, що домова книга на спірний житловий будинок позивачу не передавалась і до теперішнього часу знаходиться у відповідачів, що підтверджує повідомлення позивача, про те, що він не мав домової книги і був вимушений завести нову.

Відповідачами не спростовані доводи позивача про те, що за усною домовленістю з відчужувачем спірного житлового будинку ОСОБА_7, позивач надав дозвіл після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку на проживання у спірному житловому будинку членів сім'ї колишньої власниці будинку - відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 протягом 3-4 місяців, при цьому будь-якого договору на проживання відповідачів у спірному житловому будинку з останніми не укладалося.

Як вбачається з технічного запису фіксування судового засідання суду першої інстанції від 10.01.2018 року та журналу судового засідання від 10.01.2018 року відповідач ОСОБА_5 підтвердила, що договір оренди спірного житлового будинку з ОСОБА_2 не укладався, грошові кошти позивачу вони давати не мали змоги, а.а.с. 161-163 т.1.

Як вбачається з інформації, наданої Новопсковським МРУЕГГ за адресою АДРЕСА_1 заборгованість за спожитий природний газ станом на 01.04.2017 року складає 4374,27 грн., а.с.30 т.1.

Відповідно до інформації Сватівського РЕМ ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» станом на 27.03.2016 року заборгованість за адресою АДРЕСА_1 за спожиту електричну енергію становить 8460,21 грн. У зв'язку з несплатою заборгованості було проведено відключення побутового споживача від електричної мережі, а.с.31 т.1.

Як вбачається з матеріалів справи на вимогу позивача ОСОБА_2 щодо виселення з належного останньому житлового будинку відповідачем ОСОБА_4 позивачу ОСОБА_2 надано розписку, в якій ОСОБА_4 просить позивача продовжити проживання відповідачів у спірному житловому будинку до 01.05.2016 року та зобов'язується звільнити жилу площу до зазначеної дати, а.с.13 т.1.

Також колегією суддів встановлено, що позивач ОСОБА_2 08.07.2016 року та 23.06.2018 року звертався до правоохоронних органів щодо дій ОСОБА_4, який не виїжджає з його будинку, заяви ОСОБА_2 були зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення та інші події за №2764 від 08.07.2016 року та зареєстровано ЄРДР № 0000628 від 08.07.2016 року за ч.1 ст.356 КК України, наслідком розслідування - закрито за ч.1 ст.284 КПК України 28.04.2017 року.

Відповідачем ОСОБА_5 у судовому засіданні від 10.01.2018 року підтверджено, що позивач з питання виселення, приходив до них з працівником правоохоронних органів.

Відповідно вимоги про добровільне звільнення будинку та зняття з реєстраційного обліку від 24.02.2017 року відповідачі рекомендованим поштовим відправленням були повідомлені позивачем про необхідність у добровільному порядку виселитися з належного останньому будинку та знятися з реєстраційного обліку в строк до 10.03.2017 року з метою уникнення передачі справи про примусове виселення на розгляд до суду, а.с.14 т.1.

Встановлені апеляційним судом обставини справи, а також звернення позивача до суду з цим позовом свідчить про відсутність згоди власника житлового будинку на користування відповідачами спірним житлом.

Відповідачами не доведено перед судом існування правових підстав для користування спірним житловим будинком.

Сторони ніколи однією сім'єю не проживали в спірному житловому будинку, позивач з моменту переходу права власності на квартиру до нього дав згоду на проживання в ньому відповідачів на строк 3-4 місяці, при цьому договір найму (оренди) сторонами не укладався, у той час як відповідачі, які залишилися проживати в будинку як колишні члени сім'ї колишнього власника житлового будинку, не несуть витрат по утриманню будинку, сплаті комунальних платежів, добровільно не звільняють житлове приміщення, чим чинять позивачу перешкоди у користуванні своєю власністю.

Визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, колегія суддів вважає, що виниклий спір регулюється положеннями ст.391 ЦК України, на які ОСОБА_2 посилався як у позовній заяві так і в апеляційній скарзі, за якими власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном, а тому відповідачі зобов'язані звільнити жиле приміщення, про що позивач неодноразово повідомляв відповідачів, що не заперечується останніми, та при наявній відмови останніх звільнити будинок, звернувся до суду за захистом порушеного права власності.

Також права власника житлового будинку, квартири визначені статями 317, 383 ЦК України та ст.150 ЦК України, на положення якої посилався ОСОБА_2, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які вселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом.

Таким чином, право відповідачів, які не є власниками спірного житлового будинку, на користування ним було похідним від права колишнього власника цієї квартири ОСОБА_7, а з припиненням її права власності, припиняється й право користування житлом відповідачами.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на наведене та встановивши, що відповідачі вселилися та проживають у спірному житловому будинку зі згоди колишнього власниці ОСОБА_7, право власності якої на житловий будинок припинилось у зв'язку з його відчуженням ОСОБА_2, а з припиненням права власності ОСОБА_7 припиняється й право користування житлом відповідачами та враховуючи, що відповідачі не набули самостійного права на спірний житловий будинок або її частку з підстав, передбачених законом, колегія суддів вважає, що право позивача, як нового власника спірного житлового будинку порушено, що відповідно до правил ст.391 ЦК України є підставою для усунення порушень прав власника у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Саме з таких позицій виходив Верховний Суд України в ухвалі від 06.11.2002 року та від 04.10.2006 року, визнавши, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

При прийнятті рішення по даній справі апеляційним судом також приймається до уваги правові позиціі, висловлені Верховним Судом України в постанові від 05.11.2014 року у справі №6-158цс14, відповідно до якої право членів сім'ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, та від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16, відповідно до якої власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів також не погоджується з доводами Органу опіки та піклування Сватівської міської ради, викладеними у запереченні проти позову, про те, що реалізація права ОСОБА_2 як власника обмежена необхідністю захисту конституційного права відповідачів на житло, оскільки позивач придбав житловий будинок з існуючими обтяженнями, оскільки в будинку були зареєстровані та проживали відповідачі, а.а.с. 132-133 т.1.

Крім того, як було зазначено вище, відповідачами не доведена обізнаність позивача щодо їх реєстрації у спірному житловому будинку, така інформація продавцем ОСОБА_7 під час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку позивачу повідомлена не була, домова книга останньому також передана не була.

Аналізуючи інші доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції положень ст.116 ЖК України щодо систематичного псування належного ОСОБА_2 житлового будинку, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що вимоги про виселення відповідачів з належного останньому житлового будинку з цих підстав не заявлялись та не були предметом розгляду судом першої інстанції.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2 обґрунтовував свої вимоги тільки ч.3 ст.116 ЖК України щодо виселення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, що у судовому засіданні судом першої інстанції встановлено не було, оскільки факт самоправного вселення відповідачів у належний позивачу житловий будинок позивачем не доведений та суперечить встановленим у справі обставинам.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, посилання суду першої інстанції на ст.116 ЖК України щодо систематичного руйнування, псування житлового приміщення, використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил соціалістичного співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, зазначені судом першої інстанції як інші підстави для виселення громадян із займаного житлового приміщення без надання іншого.

Також колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що досліджуючи обставини щодо укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, суд першої інстанції вийшов за межі розгляду позовних вимог.

На наявність зазначеного договору, як підставу набуття права власності на спірний житловий будинок, з посиланням на його умови, позивач обґрунтовував у позовній заяві наявність права власності на спірний будинок, а тому цей договір в обов'язковому порядку повинен був досліджуватися судом першої інстанції, у т.ч. й порядок його укладення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачем доведена наявність підстав для виселення відповідачів з належного йому на праві власності житлового будинку і ці підстави відповідачами не спростовані.

Між тим, з урахуванням положень щодо захисту права власності, передбачених ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, а також положень ст.5 ЦПК України щодо способів захисту, які застосовуються судом, колегія суддів вважає за потрібне захистити право власності позивача і виселити відповідачів з належного позивачу будинку із зазначенням у резолютивній частині рішення що це виселення відбувається з метою усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження належним житловим будинком, що не є порушенням ч.1 ст.13 ЦПК України щодо меж розгляду справи, оскільки позовна заява позивача обґрунтована у тому числі й ст.391 ЦПК України із зазначенням в позові, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були неповно з'ясовані обставини справи та досліджені докази у справі, що призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушені вимоги ч.3 ст.89, ч.4 ст.265 ЦПК України, оскільки мотивувальна частина оскаржуваного рішення не відповідає цим вимогам.

Так, мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить мотивованої оцінки кожного аргументу сторін та оцінки кожного доказу, який міститься у справі.

Враховуючи вищевикладене, на підставі п.п. 1, 3, 4 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем було сплачено судовий збір за позовом в сумі 640 грн., а.с.1 т.1, а також в сумі 960 грн. за апеляційною скаргою, а.с.202 т.1 , а всього 1600 грн., тому, враховуючи, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 є малолітньою особою, сплачений судовий збір на користь позивача підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 800 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 379, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 05 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування та розпорядження належним житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Стягути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір по 800 грн. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови виготовлено 16.07.2018 року.

Головуючий

Судді: