Справа №705/5060/18
2/705/2510/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року м. Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Мазуренко Ю.В. розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про недійсність договору дарування,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою про недійсність договору дарування. В якості відповідача в позові вказаний ОСОБА_2.

В позові ставиться питання:

«…1. Визнати недійсним Договір дарування від 29.08.2017 р. на 150 кв.м земельної ділянки між ОСОБА_3 і ОСОБА_2

2. Витребувати у відповідача правовстановлюючі документи на земельну ділянку по вул. Садова, 16 в м. Умані.

3. Судовий збір стягнути з відповідача...».

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Способи захисту субєктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) праві та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суддя, розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, прийшов до висновку про залишення позовної заяви без руху, оскільки вона була подана без дотримання вимог статті 175 ЦПК України, а саме, пунктів 4, 5, 9 частини 3 статті 175 ЦПК України не містить відомостей про зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у звязку із розглядом справи.

Так, в позовній заяві, щодо вимог про недійсність договору дарування, стороною якого не є позивач, не чітко були викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Тому були порушені вимоги п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

Також в позовній заяві, що стосується вище вказаних позовних вимог (з врахування особливостей предмету та підстав позову) не були зазначені докази, які б підтверджували відповідні обставини (докази з приводу характеру правовідносин між сторонами, з врахуванням відповідних норм ЦК України та посилання на докази та правові підстави у звязку з наявністю яких позивач подав позов до суду, документи з приводу належністі і правового статусу земельної ділянки, тощо).

Також у відповідності до вимог ч.5 ст.177 ЦПК України позивач зобовязаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Згідно ч.ч.2, 4, 5 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

На позивача покладений обов'язок довести ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України.

Суддею було встановлено, що в матеріалах позовної заяви позивачем надано до суду лише позовну заяву, копію договору дарування від 27.05.1994 року та копію пенсійного посвідчення.

Як вбачалося з копії договору дарування від 27.05.1994 року, сторонами вказаного договору є ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1. При цьому, до позову не було надано доказів, на підтвердження відповідних обставин, викладених у позові (передача ОСОБА_5 відповідних прав ОСОБА_2; правові підстави для визнання недійсним договору дарування від 29.08.2017 р., тощо).

22 листопада 2018р. ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Мазуренко Ю.В. позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про недійсність договору дарування було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків «…протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали…».

Копію вказаної ухвали за вих. № 23.11.2018р. від 23.11.2018 року було направлено на адресу позивача для її виконання.

Через канцелярію суду за вх.. № 31464 від 03.12.2018 року ОСОБА_1, подав «…Відповідь на вимоги ухвали від 22.11.2018р.…». Одночасно у «…Відповіді…» ОСОБА_1 просив «…визнати його право на відкриття провадження…». Однак доводи викладені позивачем у «…Відповіді…» недоліки позовної заяви не усувають.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання Держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи не применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (mutatis mutandis рішення у справі «ОСОБА_6 Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany») від 12 липня 2001 року, заява № 42527/98, § 44).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже - порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони». ЄСПЛ також наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.09.2018 року за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1, що була подана на ухвалу Уманського міськрайонного суду від 26.10.2017 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 20.12.2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про недійсність договору дарування.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Установивши, що ОСОБА_1 у встановлений судом строк не усунув недоліки позовної заяви, суддя дійшов висновку про визнання його заяви неподаної та її повернення.

На підставі викладеного, керуючись ст.185 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про недійсність договору дарування,- визнати неподаною та повернути позивачеві.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ю.В. Мазуренко