Ухвала

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 755/16117/16-ц

провадження № 61-1327 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня

2017 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Волошиної В. М.,

Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 19 вересня 2000 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачеві у борг 5 740,00 дол. США, які останній зобов'язувався повернути

21 листопада 2010 року.

Зобов'язання за укладеним між сторонами договором відповідач не виконав, у зв'язку з чим він звернувся до суду з позовом про стягнення належних йому сум за договором позики.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2003 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 березня

2003 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено, стягнуто з відповідача на його користь 30 594 грн 20 коп. Частково вказане рішення було виконано.

У зв'язку з невиконанням зазначеного судового рішення у повному обсязі,

27 квітня 2010 року він звернувся до суду з позовом про стягнення з

ОСОБА_3 компенсації втрат доходу та процентів за користування коштами.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2010 року (яким йому відмовлено у задоволенні вказаного позову) скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, стягнуто на його користь компенсацію втрати частини доходу у розмірі 32 951 грн 59 коп. та судовий збір у розмірі 179 грн

71 коп.

На виконання зазначеного судового рішення видано виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження, однак рішення апеляційного суду про стягнення сум на його користь також не виконано відповідачем.

Згідно з повідомленням Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від

20 вересня 2016 року № 42288 заборгованість ОСОБА_3 станом на

20 вересня 2016 року становить 33 131 грн 30 коп.

Посилаючись на те, що не виконане боржником зобов'язання не припиняє правовідносин між сторонами, і не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбачених частиною другою статті

625 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_3 72 490 грн 18 коп., з яких:

33 558 грн 63 коп. - компенсація втрати частини доходу; 5 800 грн 25 коп. - три відсотки річних за користування грошовими коштами; 33 131 грн 30 коп. - заборгованість.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня

2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 39 358 грн

63 коп., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язанний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі

33 558 грн 63 коп. та трьох відсотків річних у сумі 5 800 грн 25 коп., що підтверджується наданим позивачем розрахунком.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних від простроченої суми боргу у розмірі 4 964 грн 48 коп.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки у резолютивній частині рішення суду першої інстанції не виокремлено складові сум, які підлягають стягненню, а стягнуто борг однією сумою, колегія суддів дійшла висновку про скасування зазначеного рішення та ухвалення нового рішення про стягнення з відповідача відповідно до статті 625 ЦК України трьох відсотків річних у розмірі 4 964 грн 48 коп. за період з 02 грудня 2010 року по день ухвалення рішення апеляційним судом, виходячи з суми заборгованості у розмірі 23 594 грн 20 коп. (30 594 грн 20 коп. - 7 000 грн 00 коп. (які відповідач сплатив)).

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, апеляційний суд зазначав, що суму заборгованості за договором позики вже було стягнуто, а тому повторне стягнення цієї суми неможливе. Оскільки грошове зобов'язання виникло між сторонами в іноземній валюті, відсутні підстави для стягнення інфляційних витрат, так як рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2003 року з відповідача стягнуто борг у гривневому еквіваленті, що свідчить про те, що втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанову Верховного Суду України від 01 березня

2017 року у справі № 6-284цс17.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у грудні 2017 року,

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що посилання суду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, є безпідставними, оскільки в ній містять висновки щодо застосування судами статті 533 ЦК України, тоді як позов подано на підставі статті 625 ЦК України. Зобов'язання між сторонами після ухвалення рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2003 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2003 року, трансформувались у грошову одиницю України - гривню, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Як убачається з позовних вимог та встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, позивач просив стягнути з відповідача відповідно до статті 625 ЦПК України три відсотки та інфляційні втрати на суму, стягнуту за рішенням суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання рішення суду, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 29 червня 2016 року (№686/21962/15-ц).

Постановляючи зазначену ухвалу, Верховний Суд виходив з того, що висловлені Верховним Судом України правові позиції у справі № 6-113цс14 та

№ 6-2759цс15 не містять доступного і розумного тлумачення частини другої статті 625 ЦК України, що призводить до порушень прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а тому існує необхідність відступити від висновків щодо застосування статті 625 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України.

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК Українипровадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Ураховуючи, що справа у подібних правовідносинах передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду з метою ухвалення законного та обгрунтованого рішення, а також дотримання єдності практики розгляду подібних спорів, вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядкуВеликою Палатою Верховного Суду справи № 686/21962/15-ц.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 755/16117/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, за касаційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня

2017 року, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 686/21962/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання рішення суду, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 29 червня 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик