Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 466/5368/14-ц

провадження № 61-30485св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ВІЕс Банк»,

відповідач - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВІЕс Банк» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2016 року у складі судді Невойта П. С. на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 23 вересня 2008 року № КF52442 в розмірі 58 509,07 дол США, що в гривневому еквіваленті становить 681 301, 54 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 березня 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 58 509,07 дол США, що в еквіваленті становить 681 301,54 грн, заборгованості за кредитним договором від 23 вересня 2008 року № КF52442. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 3 775,80 грн судового збору.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із заявою про розстрочку виконання рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 31 березня 2015 року у справі за позовом ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Заява мотивована тим, що вказаним рішенням з них солідарно стягнуто на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 58 509,07 дол США, що в еквіваленті становить 681 301,54 грн заборгованості за кредитним договором № КF52442 від 23 вересня 2008 року. У зв'язку з поганим станом здоров'я ОСОБА_4,. його матері, яка перебуває на його утриманні, вони потребують значних фінансових затрат на лікування, тому не мають можливості разово виплатити кредитну заборгованість. Крім того, квартира, в якій проживає сім'я, є єдиним постійним місцем їх проживання. У зв'язку з наведеним просили розстрочити виконання рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 31 березня 2015 року на шість років, тобто 72 рівними платежами, враховуючи фінансову можливість вносити щомісячно платежі в розмірі по 95 14,96 грн - 71 платіж та 9 515,18 грн - 72 крайній платіж.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 12 серпня 2016 року заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розстрочку виконання рішення задоволено частково.

Розстрочено виконання рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 31 березня 2015 року у справі № 466/5368/14-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 58 509,07 дол США, що в еквіваленті становить 681 301,54 грн заборгованості за кредитним договором № КF52442 від 23 вересня 2008 року на 6 років, тобто на 72 платежі: з розрахунку по 9 514,96 грн - 71 платіж та 9 515,18 грн - 72 платіж, але не довше як до закінчення мораторію щодо невиконання рішення апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року на підставі Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті»

В решті у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником наведено обставини, за яких утруднено виконання судового рішення, а саме лікування матері, та обмежені можливості здійснити оплату боргу одноразово. Крім того, враховано факт проживання боржників у квартирі, яка підлягає реалізації, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2017 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Львова від 12 серпня 2016 року змінено. Виключено із резолютивної частини ухвали запис «але не довше як до закінчення мораторію щодо невиконання рішення від 24 грудня 2015 року Апеляційного суду Львівської області на підставі Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті». В решті ухвалу залишено без змін.

Змінюючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовуються до правовідносин із звернення стягнення (відчудження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави та/або предметом іпотеки, а не стягнення заборгованості за кредитними договорами, відтак, вимоги цього Закону не можуть застосовуватися як підстава для розстрочки виконання рішення про стягнення заборгованості.

У червні 2017 року ПАТ «ВіЕс Банк», не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, та посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального права, просило їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що обставини, на які посилається заявники у своїй заяві про відстрочку виконання рішення, не є винятковими чи особливими та не унеможливлюють виконання рішення суду. Скрутне матеріальне становище не має характеру особливих або виняткових обставин. Також судами не враховано, що заборгованість стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, проте жодних обставин, у зв'язку з якими боржник ОСОБА_5 не може виконати рішення, не наведено.

Крім того, в ухвалі про розстрочку виконання рішення сума, що підлягає стягненню визначена в гривнях, при тому, що кредитний договір від 23вересня 2008 року № KF52442 укладено в доларах США. Враховуючи той факт, що курс валют постійно змінюється, виконання рішення суду в гривнях, ще й з врахуванням того, що воно відбудеться через шість років, грубо порушує права стягувача.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 жовтня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України та статті 18 ЦПК України 2004 року судове рішення є обов'язковим до виконання на всій території України.

Статтею 373 ЦПК України 2004 року визначено, що за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час звернення до суду із заявою) (далі - Закон № 606-XIV ) за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Перелік обставин, що можуть бути підставою для відстрочки або розстрочки виконання, зміни чи встановлення способу і порядку виконання рішення, не є вичерпним.

Зазначена стаття передбачає, що у процесі виконання виконавчого документа державним виконавцем можуть виникнути обставини, що перешкоджають або утруднюють примусове виконання.

До таких можна віднести обставини, які свідчать про те, що матеріальне становище боржника не дає змоги виконати вимоги виконавчого документа у встановлені строки чи є спосіб або порядок виконання більш вигідний для боржника.

Заявниками на підтвердження наявності обставин, що утруднюють виконання рішення, та їх скрутне матеріального становища, пов'язане із значними втратами на лікування, додано довідки про лікування матері ОСОБА_4 - ОСОБА_6, виписку з історії хвороби стаціонарного хворого № 5085 та консультативний висновок від 28 липня 2015 року, також надано довідки про перебування ОСОБА_6 на пенсійному обліку та розмір пенсії за віком останньої; витяг з історії хвороби ОСОБА_4 № 13/1272, згідно з яким йому поставлено діагноз гостре порушення мозкового кровообігу ішемічного характеру у вертебро-базилярному судинному басейні з наявністю множинних лакун біології речовини головного мозку.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 31 березня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 58 509,07 дол США, що в еквіваленті становить 681 301,54 грн, заборгованості за кредитним договором КF52442 від 23 вересня 2008 року.

Задовольняючи частково заяву про розстрочку виконання рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, урахував виписки з історій хвороб ОСОБА_4 та його матері - ОСОБА_6 і дійшов висновку, що лікування потребує значних фінансових витрат, тому суму заборгованості поділив на 72 платежі, визначивши їх в гривнях.

Разом з цим судами не враховано наступних норм матеріального права та обставин справи.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 53 Закону № 606-XIV.

Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

Із матеріалів справи убачається, що, ухвалюючи рішення від 31 березня 2015 року, Шевченківський районний суд м. Львова визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення.

Тобто, визначаючи характер грошового зобов'язання, судом було визначено стягнення з боржників суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України.

У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.

Такий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц.

Таким чином, доводи касаційної скарги ПАТ «ВІЕс Банк», що розстрочка виконання рішення визначена в гривнях, порушує права стягувача, є обґрунтованими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вищезазначені обставини та норми матеріального права не врахував, та дійшов помилкового висновку про розстрочення виконання рішення від 31 березня 2015 року, поділивши кредитну заборгованість, яка визначена в іноземній валюті, на 72 платежі, визначивши їх в гривнях.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а тому підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргупублічного акціонерного товариства «ВІЕс Банк» задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2016 року на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2017 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розстрочку виконання рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 31 березня 2015 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик