ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3512/18 Справа № 212/2942/18 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, цивільну справу апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року, яке постановлено суддею Борис О.Н. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК») про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку

В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 10.10.1988 року по 03.03.2010 рік вона працювала оператором пульту керування п'ятого розряду дробильної фабрики на підприємстві ПрАТ " ЦГЗК" та була звільнена з підприємства за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. На підприємстві вона пропрацювала 21 рік 4 місяці 23 дні.

В 2018 році вона дізналась, що при звільненні з підприємства у зв'язку з виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити їй, за умови наявності більш ніж 14-річного трудового стажу, вихідну допомогу, відповідно до положень Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки та п. 6.1. Колективного договору ПрАТ «ЦГЗК»на 2007-2008 роки, у розмірі середньомісячної заробітної плати, яку останнім виплачено не було. Позивач зазначає, що ПрАТ «ЦГЗК» зобов'язане виплатити їй одноразову допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат 8215,08 грн. в зв'язку із порушенням строку виплати вихідної допомоги, а також просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.03.2010 року по 03.03.2014 рік в сумі 141 214 гривень 59 копійок.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року позовні вимоги позивача задоволено. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 8215 грн. 08 коп., в рахунок невиплаченої одноразової допомоги при звільненні та середній заробіток за час затримки виплати допомоги в розмірі 141 214 грн. 59 коп. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 1494 грн. 30 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що виплата одноразової грошової допомоги передбачена Колективним договором на 2010-2011 роки та Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки за умови, якщо працівник звільняється за власним бажанням після досягнення ним пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років), а позивачу при виході на пенсію на момент звільнення було 54 роки, отже підприємство правомірно не провело такої виплати.

Крім того представник відповідача зазначає про відсутність підстав для застосування до врегулювання спірних правовідносин вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки одноразова допомога при виході на пенсію за власним бажанням не входить до структури заробітної плати.

Крім того, відповідач вважає, що суд неправомірно стягнув середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у повному розмірі, адже між сторонами наявний спір щодо сум, які належать позивачеві до виплати.

Враховуючи те, що предметом позовних вимог ОСОБА_1 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, вважає, що суд мав застосувати строк позовної давності у три місяці, як це передбачено ч.1 ст. 233 КЗпП України, який позивачем пропущено й про поновлення якого питання вона не ставила.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 10.10.1988 року по 03.03.2010 рік працювала оператором пульту керування п'ятого розряду дробильної фабрики на підприємстві ПрАТ " ЦГЗК"(а.с. 13).

Відповідно до наказу № 59 від 03.03.2010 року позивач звільнена з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, за ст. 38 КЗпП України (а.с. 24).

Згідно довідки, наданої ПрАТ «ЦГЗК» № 256 від 27.02.2018 року, середньомісячна заробітна плата позивача за останні два місці перед звільненням, а саме січень - лютий 2010 року, склала 2738,36 гривень (а.с.23).

Згідно Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 рр. (п.1.13), Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та власниками підприємств, включаючи генерального директора ТОВ «Метінвест холдінг» до складу холдінга входить ПрАТ «ЦГЗК» (а.с. 13).

Пунктом 6.1 Галузевої Угоди на 2007-2008 рр., «соціальний захист та задоволення духовних потреб» передбачено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 15 до 20 років двомісячної середньої заробітної плати - середньомісячної заробітної плати (а.с. 18 -19).

Пунктом 7.5 Колективного договору ПАТ «ЦГЗК» на 2010-2011 рік передбачено виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 7,5 до 15 років - середньомісячну заробітну плату працівника.

На момент звільнення, стаж роботи позивача на підприємстві склав більше ніж 20 років.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що при звільненні їй не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України, у зв'язку з чим, відповідач зобов'язаний сплатити їй вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки при розрахунку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивачу з вини роботодавця не було виплачено одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі середньої заробітної плати, право на отримання якої вона має у відповідності до умов Галузевої угоди, яка є обов'язковою до виконання відповідачем, що й є підставою для стягнення з відповідача на її користь розміру такої вихідної допомоги, а також застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Пунктом 6.1 розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, яка була чинною на день звільнення позивача, передбачено, що сторона власників зобов'язується виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не менше середньомісячної заробітної плати при стажі від 15 років до 20 років.

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Оскільки ПрАТ «ЦГЗК» входить до складу Групи Метінвест, яка здійснює стратегічне управління гірничо-металургійним бізнесом Групи СКМ, управляючою компанією якої є ТОВ «Метінвест Холдинг», то дія зазначеної Галузевої угоди розповсюджується на ПрАТ «ЦГЗК». У зв'язку з чим, спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про неправомірність застосування судом першої інстанції до врегулювання спірних правовідносин умов Галузевої угоди.

Отже, враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням, станом на 03.03.2010 року, мала більше ніж 20 років стажу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що на позивача розповсюджується дія п. 6.1. Галузевої угоди та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі середньомісячного розміру заробітної плати працівника.

Доводи апеляційної скарги про те, що предметом позовних вимог позивача є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, суд мав застосувати позовну давність встановлену в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП України і так як позивач була звільнена з підприємства 03.03.2010 року, а до суду звернулась у 2018 році та не ставила питання про поновлення строку для звернення до суду, їй має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами Галузевої угоди при звільненні на пенсію, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог позивача про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині правового визначення одноразової допомоги при звільненні на пенсію, яка не є заробітною платою в розумінні вказаної Інструкції зі статистики заробітної плати, яка не відносить витрати з виплати такої допомоги до фонду оплати праці, й врахування ним, що зазначене положення має значення для статистичної звітності підприємства по фонду оплати праці і не тягне правових наслідків у справі, що переглядається виходячи із офіційного тлумачення Конституційним судом України ч.2 ст. 233 КЗпП України.

Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про недосягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для жінок - 55 років в даному випадку не мають правового значення, оскільки Галузева Угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників, а норми Колективного договору не можуть суперечити Галузевій Угоді.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Так як позивач була звільнена 03.03.2010 року, відповідно до довідки № 256 від 27.02.2018 року, середньомісячна зарплата позивача за останні два місяці перед звільненням становила 2738,36 грн. (а.с. 23).

Оскільки позивач відпрацювала на одному і тому ж робочому місці більше 20 років, та у відповідності до Колективного договору підприємства на 2007 - 2008 рр., та Галузевої угоди на 2007 - 2008 рр., відповідач зобов'язаний був виплатити позивачу одноразову допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 8215,08грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у межах заявлених позивачем позовних вимог у розмірі 8215,08 грн.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що так як позивачу, яка звільнена 03.03.2010 року, не були виплачені всі належні суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції проведено не було, то наявні правові підстави для стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Колегія суддів погоджується з розрахунком розміру середнього заробітку за період з 03.03.2010 року по 03.03.2014 року, який колегією суддів перевірений, так як середньогодинна заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням склала 17,61 грн., то стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі 141 214, 59 грн., який колегія суддів вважає правильним.

Отже, враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право при звільненні на пенсію згідно з умовами Колективного договору та Галузевої Угоди, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, про те, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду на підставі ст. 375 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариство "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2018 року

Головуючий:

Судді: