Дата документу 04.06.2018 Справа № 554/4629/17
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2018 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді Шевської О.І.

при секретарі Дроздові Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області та Виконавчий комітет Октябрської районної у м. Полтаві ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В :

09 червня 2017 року судом було відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області та Виконавчий комітет Октябрської районної у м. Полтаві ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Сторона відповідача надала до суду відзив на позовну заяву. Представник позивача подав відповідь на відзив. Від представника відповідача надійшли заперечення.

04 червня 2018 року сторони у судове засідання не зявилися, надали заяви в яких просили проводити розгляд справи без їх участі, на підставі наявних документів. Сторона позивача підтримала позовні вимоги, відповідач проти задоволення позову заперечив.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надавши заяву про слухання справи без їх участі, зазначив що при вирішенні справи покладаються на розсуд суду.

Враховуючи, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час та місце її розгляду, сторонами подані заяви по суті справи та докази на їх обґрунтування, до суду подані заяви про розгляд справи без участі, суд приходить до висновку про можливість вирішення спору за відсутності учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи те, що учасники цивільного процесу до суду не зявилися, суд, спираючись на норми ст. 247, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою, та ухвалив рішення.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить зобовязати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою м. Полтава, вул. Чапаєва,8 шляхом демонтажу дверей у стіні квартири АДРЕСА_1, які виходять на подвіря будинку №8 по вул. Чапаєва в м. Полтаві, що влаштовані на місці віконного прорізу та замурувати цеглою облаштовані двері; зобовязати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою м. Полтава, вул. Чапаєва,8 шляхом звільнення земельної ділянки, знищення насадження облаштованого відповідачем городу, прибрати майно та особисті речі.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 31 травня 1985 року на підставі договору купівлі-продажу придбав 11/25 частин жилого будинку з частиною надвірних будівель в м. Полтаві по вул. Чапаєва, номер вісім та складається в цілому з жилого будинку літ. «А-І», вбиральні «Г», воріт №1, розташованих на земельній ділянці 850 кв.м. Будинок за адресою вул. Чапаєва,8 в м. Полтаві належить 4 (чотирьом) співвласникам та складається з 4 (чотирьох) квартир. Земельна ділянка площею 850 кв.м. була надана у користування під будинком № 8 по вул. Чапаєва в м. Полтаві на підставі рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів трудящих від 13 вересня 1954 року № 596. Між співвласниками будинку існує усна домовленість про порядок користування спільними приміщеннями та земельною ділянкою, спорів щодо визначення порядку користування не виникало. Однак в 2014 році відповідач, яка проживає напроти у будинку №10 по вул. Чапаєва, на місці віконного прорізу влаштувала двері в несучій стіні будинку з виходом на подвіря будинку №8. Несуча стіна будинку № 10 по вул. Чапаєва в м. Полтаві проходить по межі земельної ділянки, яка була надана у користування для будинку №8. Після цього відповідач самовільно захопила частину земельної ділянки, яка була надана у користування для будинку №8.

Позивач зазначив, що звернувся зі скаргами на дії відповідача до поліції, виконавчого комітету Октябрської районної в м. Полтаві ради, Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області. Згідно отриманої інформації, відповідач виконала роботи з перепланування квартири АДРЕСА_2 без відповідних дозвільних документів та погоджень. За текстом позовної заяви зазначені особи, які можуть підтвердити викладені вище обставини, як свідки.

Посилаючись на викладене вище та статті 130, 152 Земельного кодексу України, статті 382, 383, 396 Цивільного кодексу України, позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Сторона відповідача надала відзив, в якому зазначили, що відповідач є інвалідом другої групи, разом із нею мешкають: мати інвалід першої групи із 100% непрацездатністю, донька Марія є інвалідом першої групи онко-захворювання, онук Артур 11 років інвалід дитинства; дві малолітні онуки Соня та Олександра. Заміну вікна на двері було зроблено для покращення умов проживання інвалідів про що було попередньо подано заяву до КП ЖЕО №2, які не заперечували. На теперішній час дії КП ЖЕО №2 не визнані незаконними. Заявлений позивач спосіб захисту не є спів мірним, справедливим та доцільним, оскільки зроблені перепланування не порушують прав позивача та не створюють для нього перешкод у користуванні земельною ділянкою на якій розташований його будинок. Відповідач зазначає, що позивачем не оформлені документи щодо землекористування по вул. Чапаєва,8 в м. Полтаві, відсутній акт розмежування із земельною ділянкою по вул. Чапаєва,10 в м. Полтаві, що підтверджується листом Октябрської районної в м. Полтаві ради про те, що позивачу земельна ділянка під його будинком у власність або користування не передавалась.

Відповідач посилається на державні будівельні норми, які визначають відстань від найбільш виступаючої частини будинку до межі сусідньої земельної ділянки не менше 1м, вказує, що цей норматив дотриманий. Зазначається, що відсутні жодні докази порушення прав та інтересів саме позивача, адже усі інші мешканці за адресами, м. Полтава, вул. Чапаева будинки 8 та 10. на порушенні своїх прав не наголошують.

Позивач надав відповідь на відзив відповідача, в якому зазначив, що набув право власності на земельну ділянку по вул. Чапаєва,8 в м. Полтаві разом із набуттям права на частину будинку, оскільки це узгоджувалося із чинним на той час законодавством. Зазначається, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або користування земельною ділянкою на якій розташовані будівлі та споруди. Позивач звертає увагу суду на те, що відповідач здійснила самочинне перепланування, яким порушила несучі конструкції будинку без виготовлення проектної документації.

Відповідач надав заперечення, в яких вказує, що позивач не оформив права на свою земельну ділянку, відсутні встановлені межі та проектна документація, перепланування у будинку позивача не порушує прав відповідача, оскільки не можливо встановити взагалі де проходять межі суміжних земельних ділянок. Відповідач посилається на те, що позивач не надав доказів порушення його прав, тому незалежно від правомірності вчиненого відповідачкою перепланування своєї оселі, це не впливає на права позивача.

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оцінюючи доводи сторін та наявні матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не надані докази оформлення прав на земельну ділянку по вул. Чапаєва,8 в м. Полтаві. У відповідності до умов договору купівлі-продажу 11/25 частин будинку від 31 травня 1985 року позивач набув право власності на нерухоме майно по вул. Чапаєва,8 в м. Полтаві. У договорі зазначено, що будинок знаходиться на земельній ділянці площею 850 кв.м. Згідно технічного паспорту на будинок від 05 травня 1985 року маються відомості про земельну ділянку площею 850 кв.м. на підставі рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів трудящих від 13 вересня 1954 року №596.

У відповідності до архівного витягу від 16 червня 2015 року надано копію рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів трудящих від 13 вересня 1954 року №596. Зі змісту даного документу не можливо встановити факт передання земельної ділянки по вул. Чапаєва,8 в м. Полтаві у власність або користування власникам будинку чи іншим особам, оскільки рішення містить загальні відомості щодо землекористування на підставі матеріалів Полтавського міжміського бюро технічної інвентаризації, адреси земельних ділянок не зазначаються.

Позивачем до суду не надано інших доказів, з яких можливо встановити порядок землекористування між будинками по вул. Чапаєва,8 та вул. Чапаєва,10 в м. Полтаві, визначити межі кожного користувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно ст. 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Зміст ст. 103 ЗК України, не виключає можливості власника землі при використанні належної йому земельної ділянки заподіювати деяких незручностей сусіднім власникам, але таких незручностей має бути якомога менше за умови відсутності значного шкідливого впливу.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції ніхто не може бути протиправно

позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України).

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобовязані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права. Тому слід ураховувати, що ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення ст. 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом ст. 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна. При цьому варто звернути увагу, зокрема, на зазначене нижче.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обовязкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

ЄСПЛ у рішеннях у справах «Стретч проти Сполученого Королівства» та «Ісмаїлов проти Російської Федерації» наголошує на одному з обовязкових критеріїв правомірності втручання у право мирного володіння майном його «пропорційності», «справедливій рівновазі» між суспільним та приватним інтересами. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розвязання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Статтями 375, 376 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Житловий будинок, будівля, споруда, будівля, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту або з істотним порушенням будівельних норм та правил.

Відповідно до ст. 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідачкою не надано до суду доказів дотримання процедури проведення перепланування своєї квартири № 7 в будинку по вул. Чапаєва,10. При цьому, позивачем не доведено, що таке перепланування порушує його права, а тому суд не вбачає підстав для втручання у мирне володіння відповідачем своїм майном, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 12,13 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 375, 376, 391 ЦК України, ст. 103-104 ЗК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.І.Шевська