Постанова

Іменем України

28 листопада2018 року

м. Київ

справа № 265/7880/16-ц

провадження № 61-31030 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 01 червня 2017 року у складі колегії суддів: Ткаченко Т. Б., Пономарьової О. М., Попової С. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 09 травня 2013 року відповідач взяв у нього у позику 18 500 грн, які зобов'язався повернути не пізніше

01 травня 2014 року

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 у погоджений строк зобов'язання щодо повернення боргу не виконав, позивач просив стягнути з нього заборгованість за договором позики, а також інфляційні втрати та три відсотки річних за період прострочки виконання грошового зобов'язання, всього у розмірі 33 352,86 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від

19 травня 2017 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що досліджуючи правову природу спірних правовідносин, установлено, що фактично грошові кошти позикодавцем боржнику не передавалися, а тому зобов'язання ОСОБА_2 з договору позики не виникли. Підстави вважати, що між сторонами мала місце домовленість про новацію боргу у позикове зобов'язання, відсутні, оскільки на підставі наданих сторонами доказів неможливо встановити існування між ними первинного зобов'язання, внаслідок якого виник борг відповідача, та досягнення згоди на його припинення новацією у позикове зобов'язання.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 01 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 19 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі

18 500 грн, інфляційні втрати у розмірі 14 852,86 грн, а також на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 157,20 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що між сторонами досягнуто двосторонньої домовленості про новацію боргу ОСОБА_2 за придбаний ним у ОСОБА_1 посівний матеріал у позикове зобов'язання, оскільки відповідач не заперечував наявність боргу у складеній ним розписці за отриманий ним у позивача посівний матеріал вартість якого становить 18 500 грн. Недодержання письмової форми договору новації не може свідчити про недійсність такого правочину в цілому.

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_2, у якій заявник, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Донецької області від 01 червня 2017 року та залишити в силі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 18 квітня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу спірних правовідносин, оскільки сама по собі боргова розписка не є доказом існування між сторонами первинного зобов'язання та досягнення домовленості про його заміну укладенням новаційного договору. Зміст боргової розписки, складеної ОСОБА_2 09 травня 2013 року на суму 18 500 грн, не дає підстав для висновку про новацію боргу, та не підтверджує існування у сторін наміру припинити первинне зобов'язання, замінивши його новим - позиковим.

Станом на дату розгляду справи відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

25 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 09 травня 2013 року ОСОБА_2 склав розписку, зі змісту якої убачається, що він взяв у борг у ОСОБА_1 18 500 грн., які зобов'язався повернути до 01 травня 2014 року.

В позовній заяві ОСОБА_1, посилаючись на положення статей 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, зтих підстав, що відповідач у визначений сторонами строк грошові кошти не повернув.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грощі тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Аналізуючи правову природу спірних правовідносин, судами попередніх інстанцій установлено, що складання відповідачем боргової розписки було пов'язано з відсутністю у нього грошових коштів при укладенні договору купівлі-продажу посівного матеріалу із ОСОБА_1

Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тим ж сторонами (новація).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача заборгованості, апеляційний суд обгрунтовано виходив з того, що наявність у позивача боргової розписки підтверджує наявність у боргу, який підлягає стягненню з відповідача.

Недотримання сторонами умов здійснення новації - новаційного договору позики не може свідчити про його недійсність, зважаючи на те, що сторонами не заперечувалося укладення договору купівлі-продажу посівного матеріалу, на забезпечення оплати якого відповідач склав розписку, щопідтверджує боргове зобов'язання позичальника.

Правові наслідки порушення виконання зобов'язання передбачені статтями 611, 625 ЦК України

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Указана правова позиція викладена у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18.

Оскільки відповідач у строк до 01 травня 2014 року не виконав грошове зобов'язання за договором позики, суд апеляційної інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду попередньої інстанції не впливають, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, визначених статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик