Справа № 751/8756/17 Провадження № 22-ц/795/457/2018 Головуючий у I інстанції - Мороз К. В. Доповідач - Лакіза Г. П.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Лакізи Г.П.,

суддів: Скрипки А.А., Харечко Л.К.,

секретар: Поклад Д.В.

розглянув у приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова у складі судді Мороз К.В. від 08 лютого 2018 року в справі за заявою ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Всеукраїнський фінансовий союз" (суддя Веремій Т.М. - одноособово) від 20.03.2014 у справі №789-2/104/14 за позовом Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

- заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк", ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія",

У С Т А Н О В И В:

30.11.2017 ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про поновлення йому строку на оскарження рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Всеукраїнський фінансовий союз" (суддя Веремій Т.М. - одноособово) від 20.03.2014 у справі №789-2/104/14 за позовом Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та із заявою про скасування вказаного рішення третейського суду.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 лютого 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про поновлення строку на оскарження рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Всеукраїнський фінансовий союз" від 20.03.2014 у справі №789-2/104/14, прийнятого суддею Веремій Т.М., відмовлено. Заяву ОСОБА_2 про скасування рішення третейського суду повернуто заявнику.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказану ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 лютого 2018 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до того, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та такою, що порушує його права. ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні його заяви про поновлення строку на оскарження рішення третейського суду, правильно встановив, що матеріали третейської справи свідчать, що копію рішення третейського суду ОСОБА_2 не отримав. В матеріалах справи є заява про ознайомлення з матеріалами справи та отримання копії рішення третейського суду його представником ОСОБА_4 24.10.2017, а заява про скасування рішення третейського суду подана 30.11.2017. ОСОБА_2 зазначає, що він не отримував повідомлення Новозаводського районного суду м. Чернігова по справі №751/5372/14, а суд першої інстанції помилково зазначив, що це повідомлення ним отримано особисто 23.02.2017.

Також ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував при розгляді справи практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії, в якому зазначено, що сторони повинні мати можливість скористатися правом на вчинення позову з того моменту, коли вони ознайомилися з рішеннями, що покладають на них обов'язки або можуть порушувати їхні законні права чи інтереси. Як засіб спілкування між органами та сторонами, вручення рішення створює можливість для сторін знайомитися з рішенням та підставами для нього, таким чином надаючи їм змогу оскаржити його, якщо вони вважатимуть це за доцільне. Отже, стороні необхідний строк, щоб ознайомитися з матеріалами справи, дізнатись про можливе рішення, процесуальні документи, а вже потім оскаржити рішення. Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що судом не врахована значна відстань між м. Суми, де він проживає, та м. Черніговом.

Відповідно до приписів ч.2 ст.369 та п.38 ч.1 ст.353 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви про скасування рішення третейського суду розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Копію ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 19.03.2018 про відкриття провадження у даній справі та розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи всі учасникам справи вручено, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін, враховуючи таке.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації "Всеукраїнський фінансовий союз" (суддя Веремій Т.М. - одноособово) від 20.03.2014 по справі № 789-2/104/14 ОСОБА_5 позов ПАТ "Альфа-Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" заборгованість за Кредитним договором №700003249 від 23.01.2008 в сумі: за кредитом - 86216, 01 грн, по відсотках - 45269,15 грн, по пені - 761584,63, а разом 893069,79 та витрати по сплаті третейського збору в сумі 400 грн (а.с.11-16).

З матеріалів третейської справи № 789-2/104/14 суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 копію рішення третейського суду не отримав. Також місцевим судом встановлено, що в провадженні Новозаводського районного суду м. Чернігова перебувала справа № 6/751/1637/14 за заявою ПАТ "Альфа-Банк" про видачу виконавчого документа з виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації "Всеукраїнський фінансовий союз" у складі судді Веремій Т.М. (одноособово) від 20.03.2014 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19.09.2014 заява ПАТ "Альфа-банк" про видачу виконавчого документа задоволена. 13.02.2017 до Новозаводського районного суду міста Чернігова була подана заява ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" про заміну сторони виконавчого провадження, заінтересовані особи: ПАТ "Альфа-Банк", ОСОБА_2, ОСОБА_3. 20.02.2017 на адресу ОСОБА_2 направлялося повідомлення про розгляд справи за заявою ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія» про заміну стягувача (а.с.67-68). Додатком до повідомлення Новозаводського районного суду м. Чернігова йшли: заява ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", в тексті якої зазначалося, що 19 вересня 2014 року Новозаводським районним судом м. Чернігова видано виконавчий лист по справі № 751/5372/14 про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3, на користь ПАТ "Альфа-Банк" заборгованості за Кредитним договором № 700003249 в сумі 893069,79 грн т 400 грн витрат по сплаті третейського збору, та копія виконавчого листа Новозаводського районного суду м. Чернігова, зі змісту якого вбачається, що виконавчий лист виданий на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації "Всеукраїнський фінансовий союз" від 20.03.2014 в справі за позовом ПАТ "Альфа-Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 700003249 від 23.01.2008 року (а.с.57). Згідно витягу з реєстру згрупованих відправлень за 20.02.2017 (а.с.67, 68), рекомендований лист, направлений судом ОСОБА_2 за місцем його реєстрації має номер 996. При огляді судом першої інстанції матеріалів справи №751/5372/14 було встановлено, що зазначене повідомлення Новозаводського районного суду м. Чернігова отримано ОСОБА_2 особисто 23.02.2017 року.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_2 про поновлення строку на оскарження рішення третейського суду та повертаючи заявнику подану ним заяву про скасування вказаного рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив з того, що заявником заява про скасування рішення третейського суду подана з порушенням строків визначених п.1 ч. 5 ст. 454 ЦПК України; про наявність відповідного рішення ОСОБА_2 дізнався 23.02.2017 року, доказів поважності причин пропуску строку подання заяви не надав, а тому відсутні підстави для поновлення йому строку на подання заяви про скасування рішення третейського суду, в зв'язку з чим заява про скасування рішення третейського суду підлягає поверненню заявнику.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Відповідно до частин1, 3 ст. 454 ЦПК України, сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та обов'язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду. Заява про скасування рішення третейського суду подається до апеляційного суду за місцем розгляду справи третейським судом.

Згідно ч.5 ст. 454 ЦПК України заява про скасування рішення третейського суду подається протягом дев'яноста днів:

1) стороною, третьою особою в справі, розглянутій третейським судом, - з дня прийняття рішення третейським судом;

2) особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та обов'язки, - з дня, коли вони дізналися або могли дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був стороною у справі, розглянутій третейським судом, а саме відповідачем. Таким чином, заява про скасування рішення третейського суду мала бути подана ним протягом дев'яноста днів з дня прийняття рішення третейським судом, тобто до 18 червня 2014 року, а подана вона лише 30 листопада 2017 року - строк пропущено майже на три з половиною роки.

В заяві про поновлення строку на подачу заяви про скасування рішення третейського суду підставами поновлення цього строку ОСОБА_2 те, що він не отримував рішення третейського суду, а про його існування дізнався лише 24 жовтня 2017 року.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі "Устименко проти України", п.п.51,52 рішення у справі "Рябих проти Росії", п.31 рішення у справі "Марушин проти Росії", п.61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").

Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду: (див. рішення Суду у справах "Світлана Науменко проти України", "Трегубенко проти України", "Рябих проти Росії"), та у випадках перегляду справ у зв'язку з нововиявленими обставинами (див. рішення у справах "Праведна проти Росії"," Желтяков проти України", п.п. 42-48 ), Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логіці, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження.

Так, Суд встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі проти України з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі (справа "Пономарьов проти України", п.п.41-42). В подальшому у пункті 34 рішення від 10.05.2012 року у справі "Безрукови проти Росії", Європейський Суд відмітив, що хоча продовження строку оскарження і проводиться на розсуд національних судів, останні, на думку Суду, повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності нових тимчасових строків (п. 34, справа "Безрукови проти Росії").

Українське законодавство не містить в цьому відношенні ніяких заборонних меж.

У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи: "Салов проти України", п.93, "Проценко проти України", п.26, "Кравченко проти Росії", п.45). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення "помилки, що має фундаментальне значення для судової системи" (рішення у справі "Сутяжник проти Росії", п.38).

Посягання на принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, в порушення ст.6 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та скасування остаточного і обов'язкового рішення, також може скласти втручання в право сторони у справі на мирне володіння своїм майном, що спричинить порушення ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, оскільки відповідно до рішення третейського суду ПАТ "Альфа-Банк", а згодом ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" (новий стягував), мали законні очікування на отримання стягнутої суми заборгованості за кредитним договором, оскільки вказане рішення як остаточне вже перебувало на виконанні у виконавчій службі.

Згідно з поданою ОСОБА_2 заявою, рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації "Всеукраїнській фінансовий союз" від 13.05.2014 оспорюється ним більше ніж через три з половиною роки. Доводів по суті обґрунтованості чи необґрунтованості стягнення заборгованості за кредитним договором, наявності чи відсутності такої заборгованості в заяві не наведено.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. З пунктами Кредитного договору, які наразі заявник вважає такими, що порушують вимоги Закону України "Про захист прав споживачів" та Закон України "Про третейські суди", заявник був ознайомлений під час укладення Кредитного договору, з ними погодився, що підтверджується його підписом у Кредитному договорі.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з п.8.2. Загальних умов кредитування, позичальник зобов'язався письмово повідомляти кредитора про зміну паспортних даних, ідентифікаційного номеру, номерів контактних телефонів, реєстрації його місця проживання (або прописки) не пізніше 3 робочих днів з моменту проведення таких змін. В кредитному договорі адреса позичальника ОСОБА_2 зазначена: 40030, АДРЕСА_1 (а.с.17), така ж саме адреса вказана і в рішенні третейського суду (а.с.11), і за цією ж адресою третейський суд надсилав ОСОБА_2 поштову кореспонденцію, яка поверталась не врученою (а.с.21). ОСОБА_2 не надав доказів повідомлення ним банку про зміну його даних щодо місця проживання.

Також апеляційний суд вважає необґрунтованим посилання заявника ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_2 не отримував повідомлення Новозаводського районного суду м. Чернігова у справі №751/5372/14 з приводу заміни сторони виконавчого провадження з виконання рішення третейського суду від 20 березня 2014 року, оскільки на спростування електронної довідки Укрпошти про вручення відправлення Новозаводського районного суду м. Чернігова по справі №751/5372/14 за №996 особисто ОСОБА_2 23.02.2017 не надано належних та допустимих доказів. Повідомлення Укрпошти від 13.03.2018 про те, що відповідна інформація зберігається не більше 6 місяців, не спростовує достовірність електронної довідки Укрпошти про вручення 23.02.2017 особисто ОСОБА_2 відправлення Новозаводського районного суду м. Чернігова по справі №751/5372/14 за №996.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_2 про поновлення строку на подачу заяви про скасування рішення третейського суду обґрунтовано залишена судом першої інстанції без задоволення, оскільки поважність причин пропуску цього строку заявником не доведено. Доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, яке ухвалене судом з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374 п.1 ч.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова у складі судді Мороз К.В. від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 04 квітня 2018 року.

Головуючий:Судді: