ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/313/18 Справа № 214/3740/17 Суддя у 1-й інстанції - Прасолов В.М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/3740/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 26 квітня 2018 року, яке ухвалено суддею Прасоловим В.М. о 08 годині 53 хвилини у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 07 травня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (надалі - ТОВ «ФК «ЦФР») про захист прав споживача, перерахунок заборгованості та стягнення моральної шкоди.

Просив суд зобов'язати ТОВ «ФК «ЦФР» здійснити перерахунок заборгованості (коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення) за договором №686258970 від 21.02.2013р., що укладений із ОСОБА_1; зобов'язати ТОВ «ФК «ЦФР» видати ОСОБА_1 довідку про відсутність заборгованості по кредиту за договором №686258970 від 21.02.2013р.; стягнути з ТОВ «ФК «ЦФР» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги та зазначив співвідповідачем Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ»).

Уточнений позов мотивовано тим, що 21.02.2013 року ОСОБА_1 уклав у м. Кривому Розі із підприємством ТОВ «ФК ЦФР» Кредитний договір №686258970, відповідно до умов договору ОСОБА_1 було надано кредит (грошові кошти) у розмірі 20600,00грн. строком на 36 місяців, з відсотковою ставкою у розмірі 24% річних. Кінцева дата повернення кредиту 19.02.2016 року.

Маючи на меті збагатитися за його, позивача, рахунок та всупереч законодавству, відповідач завідомо вніс у договір незаконні умови, зокрема, п. 4.8. Договору щодо управління кредитом (щомісячно) - 2,60% від суми кредиту, що становить 535,00грн. та п. 4.7. Договору, де вказана плата за надання кредиту у розмірі 600 грн.

На виконання договору, позивач достроково повернув тіло боргу та сплатив відсотки за користування.

06.03.17 року позивач звернувся до відділення №8 ТОВ «ФК «ЦФР» у м. Кривому Розі із проханням надати довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором та про його закриття у зв'язку із фактичним виконанням, на що отримав довідку вих. №885211-SG від 06.03.17 року про нараховану заборгованість у розмірі 14 907,07грн.

Позивач вважає, що пункти 4.7, 4,8 Договору є нікчемними, оскільки суперечать вимогам п.3.6 Постанови Національного банку України №168 від 10.05.2007 року. При цьому, на думку позивача, вказана в п.п. 4.7, 4.8 плата не може вважатися процентами, оскільки процентна ставка передбачена окремо п. 4.2 кредитного договору, відповідно до якого вона становить 24,00% річних.

З урахуванням нікчемності пунктів кредитного договору щодо встановлення плати за надання кредиту та його обслуговування, за підрахунками позивача по кредитному договору має місце переплата у розмірі 20 176,35грн., оскільки фактично кредитні кошти (20 600,00грн.) з урахуванням відсотків за користування кредитом (8496,54грн.) було повністю повернуто ще в грудні 2014 року.

14 липня 2017 року ТОВ «ФК «ЦФР» відступило право вимоги за Кредитним договором №686258970 від 21.02.2013 року ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Позивач просив суд: зобов'язати солідарно відповідачів ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» здійснити перерахунок заборгованості (коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення) за договором №686258970 від 21.02.2013р., що укладений із ОСОБА_1; зобов'язати ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» видати ОСОБА_1 довідку про відсутність заборгованості по кредитному договору №686258970 від 21.02.2013р.; стягнути солідарно з відповідачів ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1, в рахунок відшкодування моральної шкоди, 5 000,00грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Ухвалою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 26 квітня 2018 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «ЦФР» про покладення зобов'язання виконати певні дії, стягнення моральної шкоди.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 26 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «ЄАПБ» про покладення зобов'язання виконати певні дії, стягнення моральної шкоди - задоволено.

Зобов'язано ТОВ «ФК «ЄАПБ» здійснити перерахунок заборгованості (коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення) за договором №686258970 від 21 лютого 2013 року, що укладений із ОСОБА_1

Зобов'язано ТОВ «ФК «ЄАПБ» видати ОСОБА_1 довідку про відсутність заборгованості по кредитному договору №686258970 від 21 лютого 2013 року.

Стягнуто з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн. 00 коп.

Стягнуто з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь держави судовий збір у сумі 1920 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «ЄАПБ» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, відповідач вказує на те, що судом здійснено розгляд справи однобічно, з наданням переваги позиції позивача та з безпідставним задоволенням всіх його клопотань. Також відповідач зазначає, що кредитний договір було укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «ЦФР», а суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про те, що відповідач, при укладенні кредитного договору, порушив права позивача, як споживача, та примусив його до здійснення зайвих платежів і ці умови договору є недійсними і нікчемними. При цьому, відповідач наголошує на тому, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не укладало із ОСОБА_1 жодних договорів, а тому не могло порушити його права, як споживача.

Відповідач вважає, що суд не дав належної оцінки тому факту, що 14 липня 2017 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором, та ОСОБА_1 не звертався до ТОВ «ФК «ЄАПБ» з жодними заявами. До того ж, на думку відповідача, до нього перейшло виключно право вимоги за кредитним договором, а тому він не здійснював нарахування боргу та не є особою, яка може здійснити перерахунок такої заборгованості.

Не погоджується відповідач і з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, вважаючи, що такі вимоги не ґрунтуються на нормах ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Крім того, просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 814,00 грн., які ним понесені в суді апеляційної інстанції (опрацювання адвокатом апеляційної скарги та складення відзиву на неї).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року прийнято відмову відповідача ТОВ «ФК «ЄАПБ» від апеляційної скарги в частині оскарження рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 26 квітня 2018 року щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн., апеляційне провадження в цій частині закрито.

Представник відповідача ТОВ «ФК «ЄАПБ», будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надавши клопотання про розгляд справи за його відсутності, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2013 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 686258970, за умовами якого ТОВ «ФК «ЦФР» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі та на умовах, визначених договором, а позивач зобов'язався повернути кредит та ввести плату за користування кредитом.

Відповідно до п. 4 Кредитного договору: надання кредиту здійснюється на таких умовах: сума та валюта кредиту - 20600 грн. 00 коп.; процентна ставка - 24.00% річних; строк, на який надається кредит - 36 місяців; цілі використання кредиту - без обмежень; порядок надання кредиту - перерахування на рахунок позичальника; повернення кредиту, внесення плати за ним - щомісячно, за графіком платежів (додаток до договору); плата за надання кредиту - 600.00 гривень; плата за управління кредитом - 2.60% від суми кредитом, що становить 535,60 грн.; пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань - 0.3% від суми прострочення за кожний день прострочення.

Згідно п. 6 Кредитного договору, до складу плати за кредитом (сукупної вартості кредиту) входять плата за річною процентною ставкою, плата за надання кредиту та плата за управління кредитом.

Відповідно до Додатку до Кредитного договору (Графіку платежів) розмір щомісячного платежу становить 1329,81 грн., гранична дата першого щомісячного платежу встановлена до 20 березня 2013 року, а гранична дата останнього щомісячного платежу - 19 лютого 2016 року.

14 липня 2017 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЦФР» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «ЦФР» права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за Кредитними Договорами, вказаними у Реєстрі Боржників, укладеними між ТОВ «ФК «ЦФР» і Боржниками (Портфель Заборгованості). Відповідно до Додатку 1 до Договору відступлення прав вимоги, ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «ЦФР» права грошової вимоги (Права Вимоги) до позивача за кредитним договором № 686258970 від 21 лютого 2013 року, в розмірі 19369,62 грн., з яких: 2352,37 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 247,79 грн. - сума заборгованості за відсотками; 7300,95 грн. - сума заборгованості за платою за управління кредитом; 9468,51 грн. - сума заборгованості за пенею (а.с.106-116),

06 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до відділення №8 ТОВ «ФК «ЦФР» у м. Кривому Розі із проханням надати довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором та про його закриття у зв'язку із фактичним виконанням. При цьому, зазначав свою незгоду з такими умовами договору, як щомісячна плата за управління кредитом та плата за надання кредиту у сумі 600 грн.

На своє звернення позивач отримав довідку, згідно до якої йому нарахована заборгованість у розмірі 14907 грн. 07 коп. (а.с.9-12).

Станом на 06 березня 2017 року ОСОБА_1 сплатив на виконання умов договору 49272 грн. 89 коп. (а.с.9-12).

18 квітня 2017 року ОСОБА_1 направив ТОВ «ФК «ЦФР» вимогу про перерахунок заборгованості (коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення), яку останній отримав 25 травня 2017 року, однак відповіді не надав (а.с.13-14).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що умови Кредитного договору № 686258970 від 21 лютого 2013 року щодо встановлення комісії за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконними, а тому такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. При цьому, суд, встановивши здійснення позичальником платежів на виконання нікчемних умов договору, дійшов висновку, що він має право на проведення відповідного перерахунку та отримання довідки про відсутність заборгованості за кредитом в цілому.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Згідно зі статтею 1054 ЦКУкраїни за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на час укладення договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, пунктом 4.7. Кредитного договору № 686258970 від 21 лютого 2013 року передбачено плату за надання кредиту у розмірі 600,00 грн., а п. 4.8. цього Договору - плата за управління кредитом у розмірі 2,60% від суми кредиту, що становить 535,60 грн. (а.с. 7), тобто даними пунктами передбачено сплату на користь банку коштів за дії, які банк здійснює на власну користь, що є незаконним. Крім того, умовами договору не визначено, які саме послуги за вказані кошти надавалися відповідачу, як позичальнику.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними (є нікчемними), він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.

Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував зазначені вимоги закону та правові висновки суду касаційної інстанції та дійшов правомірного висновку про нікчемність пунктів 4.7., 4.8. Кредитного договору № 686258970 від 21 лютого 2013 року, а також про те, що, оскільки позивачем сплачено щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту, які не можуть бути визнані послугами (надання матеріального чи нематеріального блага), які замовлялись споживачем за договором кредиту, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», останній має право на проведення відповідного перерахунку та зарахування сум, сплачених за нікчемними умовами договору, на погашення заборгованості за іншими платежами за цим Договором, які є дійсними та мають виконуватися позичальником належним чином.

Суд апеляційної інстанції, у визначенні справедливого рішення у справі керується правилами статті 5 ЦПК України, відповідно до яких здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, норми національного правового засобу мають стосуватися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавати відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов'язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Враховуючи, що позивач, як на правову підставу позову посилався, у тому числі й на статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено нікчемність умов договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, колегія суддів дійшла висновку, що зобов'язання кредитора, яким на теперішній час виступає саме ТОВ «ФК «ЄАПБ», здійснити перерахунок за кредитним договором є належним та допустими способом захисту порушеного права позивача і рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що відповідач ТОВ «ФК «ЄАПБ» не може здійснити перерахунок боргу за Кредитним договором № 686258970 від 21 лютого 2013 року у зв'язку з тим, що до нього перейшло лише право вимоги за цим Договором, а не право встановлювати розмір заборгованості за ним, колегією суддів відхиляються з огляду на наступні обставини.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами Договору про відступлення прав вимоги від 14 липня 2017 року ТОВ «ФК «ЦФР» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «ЦФР» права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за Кредитними Договорами вказаними у Реєстрі Боржників, укладеними між ТОВ «ФК «ЦФР» і Боржниками (Портфель Заборгованості). Внаслідок передачі (відступлення) Портфеля Заборгованість за цим Договором, Новий Кредитор заміняє Кредитора у Кредитних Договорах, що входять до Портфеля Заборгованості та відповідно вказані у Реєстрі Боржників, та набуває прав грошових вимог Кредитора за цими Кредитними договорами, включаючи право вимагати від Боржників належного виконання всіх грошових зобов'язань та інших зобов'язань Боржників за Кредитними договорами.

При цьому, умовами цього договору сторони погодили, що право вимоги - це право грошової вимоги кредитора до боржника, строк платежу за якою настав (наявна вимога) та право грошової вимоги, яке виникне у майбутньому (майбутня вимога) щодо погашення заборгованості, яка виникла та виникне на підставі укладених між кредитором та боржником кредитних договорів, та підтверджуються документацією.

Також, за умовами цього Договору, до новому Кредитору передаються всі кредитні договори (в оригіналі, з усіма додатками), довідка про рух коштів у розрізі кожного Кредитного договору, тощо.

Отже, ТОВ «ФК «ЄАПБ» є новим кредитором у Кредитному договорі № 686258970 від 21 лютого 2013 року та вся документація, пов'язана із цим Договором, перебуває саме у нього, а тому доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не може здійснити перерахунок заборгованості є необґрунтованими.

Вищенаведеним спростовуються й доводи відповідача ТОВ «ФК «ЄАПБ» про те, що перерахунок заборгованості за кредитним договором № 686258970 від 21 лютого 2013 року має здійснювати ТОВ «ФК «ЦФР», як сторона цього Договору.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині зобов'язання ТОВ «ФК «ЄАПБ» видати ОСОБА_1 довідку про відсутність заборгованості по кредитному договору №686258970 від 21 лютого 2013 року, виходячи з наступних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Оскільки, на теперішній час перерахунок заборгованості за Кредитним договором №686258970 від 21 лютого 2013 року, з урахуванням встановленої судом нікчемності пунктів 4.7., 4.8. цього Договору, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснено, вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання останнього надати йому довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором є передчасними та задоволенню не підлягають.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання ТОВ «ФК «ЄАПБ» видати ОСОБА_1 довідку про відсутність заборгованості по кредитному договору №686258970 від 21 лютого 2013 рокуне відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду у зазначеній частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, що не позбавляє ОСОБА_1 права повторно звернутися до суду з аналогічними позовними вимогами у разі його незгоди з розміром заборгованості, який буде визначено ТОВ «ФК «ЄАПБ» в межах виконання рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 26 квітня 2018 року в частині зобов'язання ТОВ «ФК «ЄАПБ» здійснити перерахунок заборгованості (коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення) за договором №686258970 від 21 лютого 2013 року, що укладений із ОСОБА_1

Позивачем ОСОБА_1 надано розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які ним понесено при розгляді даної справи в суді апеляційної інстанції ( опрацювання адвокатом матеріалів апеляційної скарги та складення письмового відзиву на неї), до якого долучено Договір про надання правової допомоги (на професійну правничу допомогу) від 04.09.2018 року, Акт приймання-передачі наданих послу за цим договором №1 від 13.09.2018 року, квитанцію о прибуткового касового ордера №9 від 13.09.2018 ркоу та витяг з Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крі осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (т. 2 а.с. 14-19), відповідно до яких такі витрати становлять 1 841,00 грн.

Згідно частин 1, 2 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України і у разі часткового задоволення позову судові витрати щодо сплати правничої допомоги покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі вищевикладено колегія суддів, враховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для позивача, дійшла висновку про наявність правових підстав для відшкодування витрат позивача, понесених ним на професійну правничу допомогу у розмірі 1 210,00 грн., розрахунок яких підтверджено належними доказами.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» - задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 26 квітня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» видати ОСОБА_1 довідку про відсутність заборгованості по кредитному договору №686258970 від 21 лютого 2013 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 210,00 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 07 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: