ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1512/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2018 р. Дарницький районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - ЛЕОНТЮК Л.К.

за участі секретаря судового засідання КОСТЮЧЕНКО К.О.

сторін:

представників позивача ОСОБА_2,ОСОБА_3

представника відповідача-1 НАПХАНЮК І.Ю.

представника відповідача-2 КАГЛЯКА Д.У.

розглянувши у судовому засіданні в залі судових засідань в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Державного підприємства " Радіовимірювач " Державного концерну " Укроборонпром " про зобов"язання вчинити певні дії щодо вселення, надання ордеру та приватизації житлового приміщення , суд

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_6 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Державного підприємства " Радіовимірювач " Державного концерну " Укроборонпром " про зобов"язання вчинити певні дії щодо вселення, надання ордеру та приватизації житлового приміщення , та просив суд згідно уточненої позовної заяви ( а. с. 70, 71, 72, 73, 74, 75, 76 ) зобов"язати Дарницьку у місті Києві районну державну адміністрацію видати ордер на вселення позивача та його родини в спірну квартиру; Визнати бездіяльність Державного підприємства « Радіовимірювач »

Державного концерну « Укроборонпром » неправомірною. Зобов'язати Державне підприємство « Радіовимірювач » Державного концерн « Укроборонпром » належно оформити та подати до Дарницької РДА у місті Києві клопотання про приватизацію кімнат 37, 38 у квартирі АДРЕСА_1 на ім'я позивача ОСОБА_6 та ім"я його родини. Стягнути з Державного підприємства « Радіовимірювач » Державного концерну « Укроборонпром » судовий збір.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_6, ОСОБА_3, що діє на підставі довіреності від 05 серпня 2017 року ( а. с. 77 ) ОСОБА_2, що діє на підставі ордеру серії КВ № 068490 ( а. с. 119 ) та договору про надання правової допомоги від 03 квітня 2018 року ( а. с. 121 ) позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, що діє на підставі довіреності № 101 - 4588 / 03 від 23 травня 2018 року Напханюк Ірина Юріївна позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача Державного підприємства " Радіовимірювач " Державного концерну " Укроборонпром ", що діє на підставі довіреності № 295 від 02 квітня 2018 року Кагляка Дмитро Юстимович позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено в ході розгляду даної цивільної справи, Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) від 30 вересня 2010 року № 787 « Про організаційно - правові заходи, пов'язані з виконанням рішення Київської міської ради від 09 вересня 2010 року № 7 / 4819 « Про питання організації управління районами в місті Києві » утворена Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація як місцевий орган виконавчої влади.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації від 10 грудня 2010 року № 1112 « Про питання організації управління районами в місті Києві » затверджено перелік підприємств, організацій та установ, майно яких передається та віднесено до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, згідно з додатками. Житловий будинок на АДРЕСА_1 переданий вказаним розпорядженням до сфери управління Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації від 31 січня 2011 року № 121 « Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень » доручено районним в місті Києві державним адміністраціям реалізовувати окремі повноваження виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ), надані виконавчому органуКиївської міської ради ( Київській міській державній адміністрації ) згідно із Законом України України « Про місцеве самоврядування в Україні», іншими актами законодавства згідно з додатками, зокрема управління майном, переданим в установленому порядку до сфери управління відповідної районної в місті Києві державної адміністрації.

Відповідно до акту від 20 листопада 2003 року № 1, погодженого заступником голови Київської міської державної адміністрації - начальником управління житлового забезпечення Голицею М. М., 9 кімнат ( № № 31 - 39 площею 169, 9 кв. м., санітарно побутовими приміщеннями 104, 0 кв. м., загалом 273, 9 кв. м. ) у житловому будинку АДРЕСА_1, передані у постійне користування казенному заводу « Радіовимірювач » від КП « Спецжитлофонд ».

Так розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 30 січня 2015 року № 33 « Про закріплення за комунальним підприємством « Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва » об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва » за комунальним підприємством було закріплено житловий будинок на АДРЕСА_1.

Посилання позивача в позові на те, що він має право на отримання ордеру на спірне приміщення, не ґрунтується на вимогах закону.

Так, позивач у позовній заяві вказує, що він проживає у кімнатах 37, 38 квартири АДРЕСА_1 на підставі договору на проживання в гуртожитку ( оренди ).

Відповідно до умов договору підприємство надає а Жилець приймає у користування кімнату у гуртожитку з обладнанням, згідно з двостороннім актом. За користування кімнатою гуртожитку Жилець сплачує підприємству платежі.

Статтею 812 ЦК України визначено, що предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина.

Тобто між сторонами з самого початку виникли правовідносини визначені договором найму ( оренди ) житла, відповідно до якого - одна сторона передає другій стороні ( наймачеві ) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

З Договору оренди вбачається, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

За інформацією відділу обліку та розподілу житлової площі апарату Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації - « Квартоблік » ОСОБА_6 на квартирному обліку у Дарницькому районі міста Києва.

Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України ( стаття 34 Житлового кодексу Української РСР )

Постановою Ради Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних профспілок від 11 грудня 1984 року № 470 « Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР » - затверджено Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР.

Ці правила регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання.

Пунктом 15 Постанови визначено, що на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті. При визначенні потреби громадян у поліпшенні житлових умов беруться до розрахунку члени їх сімей, які прожили і мають реєстрацію місця проживання у відповідному населеному пункті не менше встановленого строку ( крім подружжя, неповнолітніх дітей і непрацездатних батьків, а також осіб, зазначених у підпункті 8 пункту 13 цих Правил ).

Пунктом 38 Постанови визначено, що громадянам, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, Житловим кодексом УРСР, цими Правилами та іншими актами законодавства Української РСР.

Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік ( включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень ).

Рішення про надання жилого приміщення окремим громадянам приймає виконавчий орган місцевої ради, підприємство, організація, у віданні яких знаходиться жилий будинок.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 47, 48, 61,63, 65, 122 ЖК України, ст. ст. 3, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 43, 76, 81, 83, 89, 211, 263 , 264, 265, 266, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Державного підприємства " Радіовимірювач " Державного концерну " Укроборонпром " про зобов"язання вчинити певні дії щодо вселення, надання ордеру та приватизації житлового приміщення , відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 03.08. 2018 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК