Справа №173/1439/18
Провадження №2-о/173/92/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючої судді - Петрюк Т.М.

При секретарі Рудовій Л.В.

За участю заявника ОСОБА_1

Представника заявника - адвоката ОСОБА_2

Представника заінтересованої особи - ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Верхньодніпровську цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Державна міграційна служба України Верхньодніпровський відділ Державної міграційної служби України про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

19 червня 2019 року до суду звернулася заявник ОСОБА_1, з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Державна міграційна служба України Верхньодніпровський відділ Державної міграційної служби України

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному проваджені з викликом сторін на 18 вересня 2018 року.

18.09.2018 року розгляд справи відкладений в зв'язку із задоволенням клопотання про витребування доказів. Справу призначено до розгляду на 26.11.2018 року.

Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.

У судовому засіданні 26.11.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Згідно заявлених вимог заявниця просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт того, що заявниця до 24 серпня 1991 року і по теперішній час мешкає на території України та є громадянкою України.

В обґрунтування заявлених вимог заявниця посилається на наступне:з 31.01.1992 року по 21.03.1996 року вона відбувала покарання у Дніпродзержинській виправній колонії № 34.

В період коли вона відбувала покарання її квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 продали. Всі документи, які були в неї вдома, в тому числі і її паспорт знищили.

На даний час вона не може отримати паспорт громадянина України, оскільки їй необхідно встановити факт, що на час проголошення незалежності України вона мешкала на території України та є громадянкою України, що й стало підставою звернення до суду.

В судовому засіданні заявниця та представник заявниці вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення підтримали, обґрунтувавши вимоги доводами, викладеними в поданій заяві. Також заявниця пояснила, що вона народилась та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 року по пр. Гагаріна, потім по вул. Красна, де проживала до 1991 року. Потім вона була засуджена за вчинення злочину та відбувала покарання. Після звільнення вона зі своєю донькою проживає без реєстрації в м. Верхівцеві.

Заінтересована особа, представник Державної міграційної служби України Верхньодніпровський відділ Державної міграційної служби України в судовому засіданні не заперечував проти встановлення даного факту. Пояснивши, що згідно наданих заявницею документів вбачається, що станом на 24.08.1991 року вона проживала на території України, але для отримання паспорту їй необхідне документальне підтвердження даного факту.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову (заяви) є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом (заяви), права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених чи невизнаних прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, заслухавши учасників розгляду справи. свідків, з'ясувавши зміст заявленої вимоги вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України визначений перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Ч. 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як передбачено п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення від 31 березня 1995 року № 5 з наступними змінами.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно із законом факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не встановлено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений документ який посвідчує факт, що має юридичне значення.

- встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1, ( дівоче прізвище ОСОБА_4) народилася в Чечелівському районі м.Дніпро. Батьками якої були: батько - ОСОБА_4, мати ОСОБА_5, що підтверджується повідомленням Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області від 22.03.2018 року № 158/03.1-41 та копією заяви на видачу паспорта.

04.06.1974 року заявниця вийшла заміж за ОСОБА_6, про що у Центральному в районному в м. Дніпрі відділі актів цивільного стану зроблено відповідний запис за 3 494. Після реєстрації шлюбу їй було присвоєно прізвище ОСОБА_6.

29.04.1982 року у Шевченківському районному в у м. Дніпро відділі реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Дніпропетровській області було зареєстровано розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_6. Про що зроблений актовий запис за № 269. Після розірвання шлюбу у заявниці залишилось прізвище ОСОБА_6. Дані факти підтверджуються підтверджується повідомленням Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області від 22.03.2018 року № 158/03.1-41.

28.04.1976 року у неї народився син - ОСОБА_7. А 03.12.1982 року - у заявниці народилась донька ОСОБА_8, що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Відповідно до вироку Бабушкінського районного суду в м. Дніпропетровську від 22 01.1992року заявниця була засуджена за вчинення злочину, передбаченого ч. 2с т. 140 КК Української РСР та їй було призначене покарання у вигляді 5-ти років позбавлення волі. В даному виці вказується, що строк відбування покарання відраховується з 21.03.1991 року. Таким чином судом встановлено, що з 21.03.1991 року заявниця перебувала під вартою, а далі відбувала кримінальне покарання. Тобто станом на 24.08.1991 року перебувала на території України,так як була обмеженою у пересуванні.

Факт перебування заявниці у даний період на території України підтверджується також показаннями свідків ОСОБА_9, та ОСОБА_10

Так свідок ОСОБА_9Л,. пояснила суду, що заявниця є її матрі'ю. Її мати народилася ІНФОРМАЦІЯ_2. Вона з матір'ю до її засудження проживали в м. Дніпро. Потім після звільнення мати знімала квартири. А в 2007 році вони купили будинок в м. Верхівцеве і весь цей час всі там проживають.

Свідок ОСОБА_10В,. в судовому засіданні пояснив, що з заявницею він познайомився в 2006 році. Заявниця є мати його дружини. На час знайомства заявниця і його дружина проживали в м. Дніпродзержинську. На даний час вони всі проживають у власному будинку в м. Верхівцеве.

Оцінюючи всі надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт постійного проживання заявниці ОСОБА_1, на території України з часу народження і даний час. Так як підтверджено документально, що заявниця народилась та до 1991 року проживала в м. Дніпро (раніше Дніпропетровськ). Потім відбувала покарання за вчинення злочину у Дніпродзержинській виправній колонії, починаючи з березня місяця 1991 року. На даний час заявниця проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3.

Враховуючи, що заявниця з народження проживала на території Української РСР і на час проголошення незалежності України також проживала на території України, відповідно заявниця відповідно до положень ЗУ «Про громадянство» є громадянкою України .

Даний факт потрібний заявниці для отримання паспорта. В іншому порядку заявниця не має можливості підтвердити даний факт, так як всі інші документи, що посвідчують її особу не збереглися.

Встановлення факту проживання заявниці на території України має юридичне значення, так як з його встановленням у заявниці виникає право на отримання громадянства, та документів, що посвідчують її особу.

Встановлення даного факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно зі ст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для виконання всіма органами та посадовими особами, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом.

Відповідно до ч. 7 ст. 2914 ЦПК України понесені заявницею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 320.00 грн.. заявниці не відшкодовуються та покладаються на заявницю

Керуючись ст. 12, 13, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 293 315-319 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Вимоги за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Державна міграційна служба України Верхньодніпровський відділ Державної міграційної служби України про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити

Встановити факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженка м. Дніпропетровська Дніпропетровської області, проживаюча за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, станом на 24 серпня 1991 року і по даний час постійно проживала на території України та є громадянкою України

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення. Відповідно до п. 15.5 розділу ХШ Перехідні положення ЦПК України апеляційна скарга подається через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області до приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність із редакцією Цього кодексу

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду

Повний текст рішення виготовлений 06.12.2018 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Зареєстроване 06.12.2018 року

Оприлюднене 06.12.2018 року

Рішення набрало законної сили 09.01.2019 року