Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/778/1565/18
Головуючий у 1 інстанції: Безлер Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя, ухвалене в м. Запоріжжі 17 січня 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард-Інвест» до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків,-

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Авангард-Інвест» звернулося до суду з вказаним позовом до ОСОБА_5, в якому просило суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 46859,04 грн. та судові витрати в сумі 1600,00грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах з 07.10.2016 до 23.12.2016 року. Між позивачем та відповідачем 01.11.2016 року укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. У зв'язку із заявою ОСОБА_5 про звільнення, підприємством проведено інвентаризацію матеріальних цінностей. За результатами інвентаризації складено ОСОБА_6 від 16.12.2016 року про наявність нестачі товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 46859,04грн., яку відповідач добровільно відмовився відшкодовувати, тому позивач був вимушений звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «Авангард-Інвест» матеріальну шкоду за нестачу товарно-матеріальних цінностей під час виконання трудових обов'язків в розмірі 46859,04грн. (сорок шість тисяч вісімсот п'ятдесят дев'ять грн. 04 коп.), а також суму сплаченого судового збору у розмірі 1600.00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно Статуту, затвердженого розпорядженням голови Жовтневої районної адміністрації м.Запоріжжя від 09.10.2003 року (з наступними змінами), ТОВ «Авангард-Інвест» є господарським товариством і здійснює свою діяльність та реалізує права і обов'язки відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України, ЗУ «Про господарські товариства» та чинного законодавства. Метою утворення товариства є об'єднання фінансових засобів учасників для здійснення підприємницької діяльності у комерційній та виробничій сферах (а.с.33-34).

Наказом (розпорядженням) керівника підприємства ТОВ «Авангард-Інвест» №143-к від 06.10.2016 року ОСОБА_7 прийнято на роботу з 07.10.2016 року на посаду начальника цеху виробничого відділу (а.с. 3).

Наказом (розпорядженням) про переведення на іншу роботу ТОВ «Авангард-Інвест» №162-к від 01.11.2016 року ОСОБА_7 переведено з посади начальника цеху на посаду начальника виробництва(а.с.4).

Також пунктом 4.5 Посадової інструкції начальника виробництва ТОВ «Авангард-Інвест», з якою відповідач був ознайомлений 01.11.2016 року, передбачено, що до посадових обов'язків працівника входить організація обліку матеріальних ресурсів на складах підприємства, участь в проведенні інвентаризації матеріальних цінностей та забезпечення встановленої звітності на підприємстві (а.с. 101).

Як вбачається з п. 4.10 вищевказаної Посадової інструкції начальник виробництва керує працівниками виробництва, надає ним інвентар, ТМЦ, а також забезпечує їх повернення (а.с.101).

01.11.2016 року між ТОВ «Авангард-Інвест» та ОСОБА_7 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.5).

Відповідно до п.1.2 Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.11.2016 року ОСОБА_7, як працівник, який займає посаду начальника виробництва, узяв на себе матеріальну відповідальність за збереження всіх товарно-матеріальних цінностей, отриманих ним на зберігання, перевезення, переробку або застосування у процесі виконання робіт, а власник зобов'язується створити працівникові умови, необхідні для належного виконання прийнятих за договором зобов'язань (а.с.5).

Згідно Інвентаризаційних описів від 01.11.2016 року ОСОБА_7 від директора ОСОБА_8С отримано в тимчасове користування матеріальні цінності згідно певних найменувань (а.с.6-15).

09.12.2016 року ОСОБА_7 на ім'я директора ТОВ «Авангард-Інвест» подано заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням (а.с.23).

Наказом директора ТОВ «Авангард-Інвест» №35ф від 12.12.2016 року призначено проведення повної інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження, організацію та контроль за проведенням якої покладено на інвентаризаційну комісію у складі: голови комісії - начальника служби безпеки ОСОБА_9, членів комісії - бухгалтера ОСОБА_10 та юрисконсульта ОСОБА_6 (а.с.24).

Згідно з ОСОБА_6 інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 16.12.2016 року виявлена нестача товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 46859,04 грн., що також підтверджено Довідкою про балансову вартість матеріальних цінностей ТОВ «Авангард-Інвест» (а.с. 16-22, 25-26, 90).

Суд далі зазначив, що як вбачається зі ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Пунктом 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_5 з 01.11.016 року обіймав посаду начальника виробництва, цієї ж дати між ним та позивачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Для виконання роботи відповідачу передано товарно-матеріальні цінності, основні засоби, тощо, наявність яких у підзвіті матеріально-відповідальної особи - ОСОБА_5 підтверджено інвентаризаційними описами, підписаними ним без зауважень, актами інвентаризації ТМЦ від 16.12.2016 року встановлено їх нестачу.

Судом першої інстанції вірно зроблено висновок про те що у зв'язку з укладенням між сторонами договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, та наявність факту нестачі отриманих відповідачем за описом матеріальних цінностей останній зобов'язаний відшкодувати підприємству повну вартість шкоди, яка завдана останньому з його вини.

Доводи відповідача, зазначені також в апеляційній скарзі, щодо його відсутності на виробництві, де зберігалися ТМЦ, з 09.12.2016 року, суд вважав неслушними, оскільки належними доказами вони не підтверджуються та спростовуються табелем обліку використання робочого часу, відповідно до якого зазначений ОСОБА_5 період був ним безпосередньо відпрацьований (а.с. 142).

Доводи відповідача, вказані також у апеляційній скарзі, щодо незабезпечення з боку керівництва підприємства належної охорони ТМЦ не спростовують його обов'язку щодо виконання ним умов договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Крім того, відповідачем суду не надано доказів щодо вжиття ним будь-яких заходів спрямованих на збереження переданого йому за описом майна. Не звертався відповідач ні до роботодавця ні до правоохоронних органів із заявами про його зникнення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги в тому числі і щодо необізнаності Відповідача з кадровим переведенням його на посаду начальника виробництва не відповідають дійсності та є безпідставними, оскільки спростовуються тим, що Відповідач власноручно писав заяву про переведення його на посаду начальника виробництва від 01.11.2016 року, договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.11.2016 року, посадовою інструкцією, фактичним виконанням працівником даної рабати та заявою про його звільнення за власним бажанням (від начальника виробництва ОСОБА_7).

Доводи щодо того, що інвентаризаційні описи за якими відповідач отримав майно і щодо якого потім виявлено недостачу, не є складовими договору про повну матеріальну відповідальність, не впливають на суть правовідносин які склались між сторонами і не спростовують як факту укладення самого договору так і отримання від роботодавця відповідачем майна.

Доводи скарги, що вказані інвентаризаційні описи не відповідають вимогам законодавства, про що мається висновок експерта складений після ухвалення оскаржуваного судового рішення, то вони не спростовують отримання відповідачем від роботодавця майна, щодо якого було виявлено нестачу. Сам відповідач не спростовував ні як факт підписання цих описів, ні факт отримання за цими описами майна.

Інші доводи апеляційної скарги, про недоведеність наявності вини відповідача у недостачі, про не проведення роботодавцем службового розслідування, про не звернення його до правоохоронних органів щодо розкрадання майна, про наявність описки в судовому рішенні, невірним застосуванням судом норм законодавства, про відсутність підстав для задоволення позову зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави своїх заперечень проти позову, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків. Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 14 червня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: