ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 642/20/18

провадження № 22-ц/818/971/18

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

треті особи: ОСОБА_3, Департамент реєстрації Харківської міської ради,

розглянув в порядку спрощеного провадження в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Департамент реєстрації Харківської міської ради про виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 липня 2018 року (в складі судді Ольховського Є.Б.),

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Департамент реєстрації Харківської міської ради про виселення, в якому просила виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що їй та 3-й особі ОСОБА_3, на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (до перейменування - АДРЕСА_1), а відповідач, її колишній чоловік, систематично порушує правила співжиття, не сплачує комунальні витрати, робить не можливим для інших спільне проживання в квартирі, порушуючи таким чином її права як власника. Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила виселити відповідача зі спірної квартири з підстав передбачених частиною 1 статтею 116 Житлового кодексу України.

Ухвалою Ленінського р/с м. Харкова від 30 січня 2018 року провадження в справі відкрито та розгляд призначений в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

На клопотання позивача ухвалою Ленінського р/с м. Харкова від 15 березня 2018 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

Відповідач отримавши копію ухвали разом з позовною заявою своїм правом на подання відзиву не скористався (с.с. 39) та в судове засідання не з'явився.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась. Про час розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник департаменту реєстрації ХМР до судового засідання не з'явились. Подали заяву з проханням розглядати справу за їх відсутності (с.с. 42-43).

Зі згоди позивача та її представника суд ухвалив розглянути справу заочно на підставі вимог статті 280 ЦПК України.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-і особи: ОСОБА_3, Департамент реєстрації Харківської міської ради про виселення - залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції надано невірну оцінку обставинам справи та письмовим доказам, наданим позивачем на підтвердження своїх позовних вимог.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що вона, як власник квартири не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідач жодної участі в сплаті комунальних послуг, а також поліпшенні стану квартири за весь час проживання не приймав, вона самостійно утримує квартиру в належному стані, здійснює її поточний ремонт та оплату комунальних послуг.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХП «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

02 жовтня 2018 року вказану апеляційну скаргу передано до Харківського апеляційного суду.

Згідно з даними протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 жовтня 2018 року визначено колегію судів: суддя-доповідач - Коваленко І.П., судді - Овсяннікова А.І., Тичкова О.Ю.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року розгляд справи призначено в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами відсутність позитивних результатів на вжиті заходи впливу відносно відповідача, а отже є передчасним застосування до спірних правовідносин вимог частини 1 статті 116 ЖК України.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно до свідоцтва про право власності на житло від 13.05.2008 року позивачка та ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1 ( с.с. 8).

Таким чином судом встановлено, що позивачка набула право власності на спірну квартиру після розірвання шлюбу з відповідачем який при цьому залишався зареєстрованим в вказаній квартирі.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (статті 391 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені статті 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Статтею 116 ЖК України передбачено: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надала висновок Ленінського ВП від 28.01.2016 року, з якого не вбачається жодних фактів встановлення протиправної поведінки відповідача (а.с. 26-27).

Висновком Холодногірського ВП від 16.12.2016 року фактів протиправної поведінки відповідача не встановлено (а.с. 28).

Висновком від 28.12.2016 року, окрім неприязних стосунків між колишнім подружжям, фактів протиправної поведінки відповідача не встановлено (а.с. 29).

Відповідями на адвокатські запити встановлено, що відносно ОСОБА_2 складались адміністративні протоколи за ст.аттею173-2 КУпАП та спрямовувались до суду (а.с.30, 31, 32, 46). Рішення суду за вказаними протоколами матеріали позову не містять.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року надано роз'яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі статті 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб'єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Матеріали справи не місять доказів того, що ОСОБА_2 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 грудня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

О.Ю. Тичкова