КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Міланіч А.М.
Єдиний унікальний номер справи № 360/2256/17
Апеляційне провадження №22-ц/824/2789/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя і поділ майна

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, розподіл спільного майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и л а :

У листопаді 2017 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом. В подальшому позов уточнила.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 2002 року. Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року шлюб розірвано. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Перебуваючи у шлюбі, вони з відповідачем інвестували грошові кошти в будівництво квартири за адресою: АДРЕСА_1 та виплатили вартість квартири в сумі 124 271 грн . На ім'я відповідача 16 січня 2008року було видане свідоцтво про право власності на вказану квартиру та зареєстроване це право в Реєстрі прав на нерухоме майно.

Крім того, за спільні подружні кошти вони придбали автомобіль Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та гараж по вул.50 років СРСР в смт.Немішаєве Бородянського району Київської області.

В добровільному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу вказаного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, тому позивач просила визнати зазначені квартиру, автомобіль і гараж спільним майном подружжя , поділити дане майно в рівних частках по ? частині кожному зі сторін, визнати за нею (позивачкою) право власності на ? частину вказаних квартири, автомобіля та гаража.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_3, який в процесі розгляду справи уточнив, та просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, гаражний бокс АДРЕСА_4, автомобіль Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Свої вимоги обгрунтовував тим, що дане майно придбане за його особисті кошти, отримані від продажу спадкового майна та власної земельної ділянки, за виключенням автомобіля, на купівлю якого було докладено спільно з позивачкою ОСОБА_3 25 224 грн. і тому її частка в цьому автомобілі складає 1/8 його частину, за яку він просить стягнути з нього на користь позивачки 17 965 грн.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 05 червня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Розділено спільне сумісне майно бувшого подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, на ? частину автомобіля марки Daewoo модель Lanos TF69Y, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та на ? частину гаражного боксу АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, на ? частину автомобіля марки Daewoo модель Lanos TF69Y, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та на ? частину гаражного боксу АДРЕСА_4.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 4 329 (чотири тисячі триста двадцять дев'ять) гривень.

Повернуто ОСОБА_3 з державного бюджету зайве сплачений судовий збір в розмірі 1079 , 73 грн.

В зустрічному позові ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, розподіл спільного майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 права власності на квартиру по 1/2 частині за кожним, та в частині відмови у задоволенні вимог за зустрічним позовом. Увалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання квартири спільним майном та поділ квартири, задовольнити зустрічний позов в частині визнання за ОСОБА_2 права приватної особистої вланості на квартиру, в іншій частині рішення залишити без змін .

В апеляційній скарзі посилвася на неповне з»ясування судом обставин , що мають значення для справи, висновки суду суперечать встановленим обставинам . Доводи апеляційної скарги співпадають із доводами позовних вимог .

До апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу. У відзиві зазначено, що рішення суду є законним і обгрунтованим , суд з'ясував всі обставини, що мають значення для справи , і дав їм належну оцінку .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов»язки.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Апеляційна скарга не підлагає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 24 грудня 2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року шлюб розірвано . Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.9-11,179).

Між ТОВ «Євробуд» та ОСОБА_2 28 жовтня 2005 року було укладено договір інвестування будівництва житлового будинку. Згідно умов договору ТОВ «Євробуд» зобов'язався за рахунок залучених від ОСОБА_2 коштів передати йому для використанн і проживання квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 49 кв.м, а відповідач зобов'язався забезпечити відповідне фінансування об'єкту інвестування та прийняти його у свою власність на умовах цього договору. Пунктом 3.1 даного договору визначено вартість 1 кв.м загальної площі квартири 2200 грн., а п.3.2 передбачено здійснити перерахунок коштів інвестування 12 кв.м загальної площі в листопаді 2005 року, 8 кв.м - в лютому 2006 року, 8 кв.м - в травні 2006 року, 7 кв.м - в серпні 2006 року, 7 кв.м - в листопаді 2007 року, 7 кв.м - в лютому 2007 року, що підтверджується копією даного договору ( т.1 а.с.12-13).

Згідно копії довідки ТОВ «Євробуд» від 24 вересня 2007 року ОСОБА_2 на час видачі даної довідки сплатив повну вартість вказаної квартири в сумі 124 271 грн. Дану обставину сторони визнали . ( т.1 а.с.14).

На підставі рішення виконкому Немішаївської селищної ради від 9 жовтня 2007 року ОСОБА_2 16 січня 2008 року видане свідоцтво про право власності на зазначену квартиру АДРЕСА_1 та зареєстроване право власності на дану квартиру ( т.1 а.с.17-18,47,180).

За договором купівлі-продажу від 05 лютого 2008 року ОСОБА_2 придбав гаражний бокс під АДРЕСА_4 за 6 500 грн. При оформленні даного договору враховувалась заява ОСОБА_3 від 05 лютого 2008 року про згоду на купівлю відповідачем вказаного гаражного боксу за гроші, які вони набули у період знаходження в зареєстрованому шлюбі, визначаючи умови договору на його власний розсуд ( т.1 а.с.152,158).

Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, 01 квітня 2008 року за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано автомобіль марки Daewoo модель Lanos TF69Y, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ( т.1 а.с.190).

Відповідно до п.3,5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Доводи відповідача про визнання спірного майна - квартири та гаражного боксу його особистою власністю, а його частки в автомобілі - 7/8 його частин відповідач ОСОБА_2, оскільки на придбання даного майна ним були вкладені його особисті кошти, отримані від продажу житлового будинку та земельних ділянок, право власності на які він набув в порядку спадкування після смерті своєї бабусі ОСОБА_5, а також від продажу земельної ділянки, яка була передана йому у власність шляхом її приватизації суд вірно визнав безпідставними, як такі що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та суперечать зібраним по справі доказам.

Як вбачається з копії свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 01 березня 2006 року відповідач ОСОБА_2 дійсно отримав у спадщину після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, житловий будинок, розташований в АДРЕСА_5, право на земельну частку (пай), яка перебуває в колективній власності КСП «Товстоліське», що знаходиться на території с.Гавронщина Макарівського району Київської області, розміром 2,06 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі ( на місцевості), та грошовий вклад на суму 1809,08 грн. (т.1 а.с.39-40).

Крім того судом встановлено, що 03 листопада 2005 року ОСОБА_2 уклав попередній договір з ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчуком Н.В. За вказаним договором сторони зобов'язалися в майбутньому, але не пізніше 15 лютого 2006 року, укласти договір купівлі-продажу житлового будинку за АДРЕСА_5, за ціною 75 750 грн. На підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання сторони договору прийшли до необхідності передати від покупця продавцю завдаток в сумі 50 500 грн., який продавець отримав від покупця до підписання цього договору ( т.1 а.с.41).

Між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 15 березня 2006 року було укладено договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку АДРЕСА_5 за 19 411 грн., відповідно до його інвентаризаційної оцінки, які сплачені покупцем продавцю до підписання даного договору (т.1 а.с.44).

Відповідач ОСОБА_2 18 жовтня 2006 року продав належну йому згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 10 травня 2006 року Макарівською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження від 4 травня 2006 року, земельну ділянку площею 3,8836 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Плахтянської сільської ради Макарівського району Київської області, за 303 000 грн., які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору (т.1 а.с.45).

За договором купівлі-продажу від 08 вересня 2007 року ОСОБА_2 продав належну йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 25 червня 2007 року, виданого Плахтянською сільською радою Макарівського району Київської області відповідно до рішення цієї ради від 29 березня 2007 року, земельну ділянку площею 0,177 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована на території с.Плахтянка Макарівського району Київської області, за 31276 грн. (т.1 а.с.126-141).

Судом вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 протягом 2006-2007 років дійсно отримував кошти від продажу належного йому особисто майна.

Слід зауважити, що ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано жодних доказів, які б підтверджували вкладення коштів, отриманих від продажу особистого майна в придбання спірного майна.

Як видно із матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 15 березня 2006 року ОСОБА_2 отримав, як зазначено в договорі, 19 411 грн., що становить повну вартість проданого будинку, що суперечить його твердженням та умовам попереднього договору щодо продажу будинку за 75750 грн., а так як інших доказів на підтвердження отримання коштів за цим договором в більшому розмірі, ніж в ньому вказано, суду не надано, то суд вірно вважав доведеним отримання відповідачем за продаж будинку лише 19 411 грн.

Як встановлено судом, договір інвестування будівництва спірної квартири було укладено з відповідачем 28 жовтня 2005 року зі строком першого внеску за 12 кв.м вартістю 2200 грн. за 1 кв м, тобто, 26400 грн., в листопаді 2005 року, а за слідуючі 8 кв.м вартістю 17 600 грн. - в лютому 2006 року.

Відповідач доказів наявності у нього таких коштів на час внесення платежів суду не надав, як не надав доказів і часу та розмірів фактичного внесення коштів на інвестування квартири.

Заперечуючи внесення особистих коштів відповідачем в придбання спірного майна, позивачка також посилається на вкладення нею власних коштів в купівлю цього майна, які вона отримала за відступлення свого права на земельну ділянку, а також подарованих їй коштів її батьками.

Згідно копії архівного витягу архівного сектору Бородянської РДА від 12 лютого 2018 року, рішенням Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 26 травня 2006 року позивачці ОСОБА_3 дійсно було надано в користування земельну ділянку площею 1000 кв.м в смт.Клавдієве Бородянського району Київської області по вул.Калініна для будівництва житлового будинку, право на яку вона відступила за 17 000 доларів США (еквівалентно 85850 грн.), що було оформлено 12 грудня 2006 року, як попередній договір договору купівлі-продажу, в якому зазначено, що для забезпечення здійснення купівлі-продажу покупець у момент підписання цього договору передає продавцю завдаток у розмірі 7500 доларів США (еквівалентно 37 875 грн.) і мається відмітка про отримання позивачкою цього завдатку (т.1 а.с.176-178,189). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили вкладення позивачкою вказаних коштів в придбання спірного майна.

Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368ЦК, ст. 60 СК); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382ЦК); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сімґєю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК).

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Так як підстав для відступлення від рівності часток не вбачається, то суд вважає, що частки сторін в їх спільному майні є рівними.

Пунктами 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено: «Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що сторонами не надано доказів придбання спірного майна - квартири за особисті кошти сторін, а тому спірна квартира була набута за їх спільні кошти та є їх спільною сумісною власністю, а тому вимоги ОСОБА_3 в цій частині є такими ,що підлягають задоволенню, а вимоги ОСОБА_2 в частині визнання спірної квартири його особитою власністю задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року , вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи положення закондаства, суд дійшов вірного висновку про визнання ідеальних часток за кожним із подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишив майно у їх спільній частковій власності.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржене, а відтак не підлягає перегляду в апеляційному порядку .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, які співвпадають із довдами зустрічного позову, не містять належних і допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції , відповідно до ст. 367 ЦПК України , колегія суддів вважає ,що рішення суду є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального законодавства , підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369,374, 375, 381 - 384 ЦПК України , колегія суддів ,

П о с т а н о в и л а ;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 05 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді