Справа № 236/1789/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року Краснолиманський міський суд Донецької області в складі:

Головуючого судді - Саржевська І. В.

за участю секретаря - Олійник С.М.,

позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у підготовчому засіданні в місті Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Донецькій області, Об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про поновлення порушеного права та визнання права на земельну частку(пай),

В С Т А Н О В И В:

15.06.2018 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Відділу у Лиманському районі ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Донецькій області, Об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про поновлення порушеного права та визнання права на земельну частку(пай)(а.с.3-11).

27.06.2018 позивач уточнив позовні вимоги до ОСОБА_2 управління держгеокадастру у Донецькій області, Об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області та просив поновити йому строк на звернення до суду з позовом, визнати причину його пропуску поважною, визнати його право порушеним та визнати за ним право на земельну частку (пай) у землі реструктуризованого КСП «Росія» на території об'єднаної територіальної громади в м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області в розмірі 4,9 умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі із земель запасу(а.с.50-54).

В обгрутування позову зазначив, що в квітні 2018 року він дізнався про можливість отримати право на земельну частку (пай), оскільки він з 1988 по 1995 роки був членом колишнього КСП «Росія», та на підставі рішення Кіровської селищної ради від 25.12.1995 про безоплатне передання у колективну власність землі КСП «Росія» з метою подальшого її паювання , відповідним чином набув право на отримання земельної частки (пая). Оскільки у видачі сертифікату на земельну частку (пай), позивачу було відмовлено, він звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Позивач ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, додатково повідомив, що при звільненні 05.09.1995 його повідомили про початок процесу пайювання земель КСП "Росія". На початку 2000 років він звертався до колишнього підприємства щодо отримання сертифіката на земельну частку(пай), але йому було відмовлено. У зв'язку із скрутним матеріальним становищем, хворобою, раніше він не зміг звернутися до суду щодо захисту свого порушеного права, а тому просив суд поновити йому строк на звернення до суду з позовом, визнати причину його пропуску поважною, визнати за ним право на земельну частку (пай) у землі реструктуризованого КСП «Росія» на території об'єднаної територіальної громади в м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області в розмірі 4,9 умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі із земель запасу.

Представники відповідачів ОСОБА_2 управління держгеокадастру у Донецькій області та Об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, просять справу розглянути без їх участі, про що суду надали відповідну заяву (а.с. 71-72, 76-78).

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Якпередбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Судом встановлено, що згідно записів в трудовій книжці УКР № 2336674 ОСОБА_1 з 01.10.1988 по 05.09.1995 був членом колгоспу КСП «Росія»; на підставі наказу № 12 від 05.09.1995 був звільнений із членів КСП «Росія» за власним бажанням(а.с.15-18).

З 22.03.1996 позивач продовжував свою трудову діяльність на різних підприємствах та посадах, на теперішній час працює водієм в СП "Лиманське локомотивне депо" РФ "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" (а.с.18).

Згідно виписки із протоколу № 3 загальних зборів уповноважених членів колективного сільськогосподарського підприємства «Росія» Кіровської селищної ради від 27.11.1995, вирішено: погодити проект роздержавлення та приватизації земель КСП «Росія» зі складом угідь; затвердити список осіб, членів КСП «Росія», які повинні бути включені в державний акт на право колективної власності на землю в складі 759 чоловік(а.с.23).

Рішенням Кіровської селищної ради від 25.12.1995 був затверджений проект роздержавлення та приватизації КСП «Росія»(а.с.24).

У відповідності з п.2Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям"право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно Указу Президента України від 10.11.1994 N 666/94 "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва", членами КСП були, зокрема, такі особи: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. Право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа про це право, а саме - земельного сертифіката.

За змістом ст.ст.22,23 ЗК України(в редакції 1990 року) та Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Таким чином, право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є.

Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Судом встановлено, що 29.01.1996 КСП « Росія» отримало Державний акт на право постійного користування землею, серії І-ДН № 000041(а.с.56-57), згідно якого відповідно до рішення Кіровської селищної ради народних депутатів від 25.12.1995, колективному сільськогосподарському підприємству «Росія» надається у постійне користування 1887,8 га землі в межах згідно з планом землекористування для ведення сільськогосподарського виробництва.

Отже право на одержання земельної частки (паю) у ОСОБА_1 виникло з 29.01.1996 - з моменту видачі КСП « Росія» державного акта про право постійного користування землею.

Пунктом 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 ЗК України при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Стаття 256 ЦК визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст.267 ЦК).

Пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, про що зазначено у правовій позиції ВСУ у справі за N 6-2469цс16 від 16.11.2016 року.

З позову вбачається, що право ОСОБА_1 на отримання земельної частки (паю) настало 29.01.1996, з моменту отримання Державного акт на право постійного користування землею серії І-ДН № 000041 КСП « Росія».

Відповідно до п. 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

На пред'явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст. 50 Закону України «Про власність» і ст.71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки право на позов у позивача виникло ще у 1996 році, то трирічний строк позовної давності минув ще до набрання чинності ЦК України 2004 року.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін (ст.75 ЦК УРСР).

В свою чергу, з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 15.06.2018, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності від часу, коли позивач мав можливість довідатись про порушення права. Обставин, які б свідчили на користь переривання строку позовної давності, при розгляду даного спору судом не встановлено.

У позивача була об'єктивна можливість дізнатися про своє порушене право, оскільки ст. 76 ЦК УРСР (ст. 261 ЦК України) містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушене право, покладається на позивача.

Позивач не надав переконливих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, через які він не мав можливості занадто тривалий час реалізувати свої права особисто або через представника. Посилання позивача на скрутний матеріальний стан, спростовуються записами у його трудовій книжці. Крім того, при звільненні 05.09.1995 він був обізнаний про початок роздержавлення та приватизацію земель КСП "Росія" зі складом угідь, що ним було підтверджено в судовому засіданні.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином за наслідками розгляду даної справи суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення даного позову в силу пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,12, 76-81, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 256-257,261,267 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Донецькій області, Об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про поновлення порушеного права та визнання права на земельну частку(пай), відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлений 17.08.2018.

Суддя -