Категорія 48 Головуючий у 1-й інстанції Демочко Д.О.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

22 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.

секретаря Брежнєва Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області, ухваленого 09 листопада 2017 року у смт. Мангуш (повний текст складений 13 листопада 2017 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю, визнання права власності на майно,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 1989 року перебувала з відповідачем ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, який 22 жовтня 2004 року було розірвано. При розірванні шлюбу поділ майна між ними не проводився. Після розірвання шлюбу вони фактично не припиняли шлюбних відносин і проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у будинку АДРЕСА_1 у смт.Ялта Першотравневого району Донецької області. За час зареєстрованого шлюбу та перебування у шлюбних відносинах вони за спільні кошти збудували зазначений будинок і автозаправну станцію по АДРЕСА_2 у с.Мелекіно Першотравневого району Донецької області, право власності на які було зареєстровано за відповідачем.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 22 жовтня 2004 року; визнати вказані вище житловий будинок і автозаправну станцію спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4; визнати за кожним з них право власності на ? частину зазначеного нерухомого майна.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 11 червня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 22 жовтня 2004 року по теперішній час. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 у смт.Ялта Першотравневого району Донецької області та автозаправну станцію, яка розташована по АДРЕСА_2 у с.Мелекіно Першотравневого району Донецької області. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по ? частині за кожним право власності на вищезазначені житловий будинок та автозаправну станцію.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18 березня 2014 року заочне рішення районного суду в частині встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності на автозаправну станцію, визнання права власності по ? частці на цю станцію за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скасовано і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в цій частині відмовлено.

Рішення суду в частині визнання спільною сумісної власністю і визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 права власності по ? частині за кожним на будинок АДРЕСА_1 у смт.Ялта Першотравневого району Донецької області залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року заочне рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 11 червня 2013 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 18 березня 2014 року скасовані, справа направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 09 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 22 жовтня 2004 року по теперішній час.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 у смт.Ялта Мангушського (Першотравневого) району Донецької області та автозаправну станцію, яка розташована по АДРЕСА_2 у с.Мелекіно Мангушського (Першотравневого) району Донецької області.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по ? частині за кожним право власності на будинок АДРЕСА_1 у смт.Ялта Мангушського (Першотравневого) району Донецької області та автозаправну станцію, яка розташована по АДРЕСА_2 у с.Мелекіно Мангушського (Першотравневого) району Донецької області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, вважає, що воно порушує його права як кредитора і стягувача виконавчого провадження, просить рішення суду скасувати і відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вказує, що на підставі рішення господарського суду Донецької області від 16 травня 2012 року з ОСОБА_4 на його користь стягнута заборгованість за договором позики від 05 жовтня 2006 року в розмірі 197 077 грн. 55 коп. Державною виконавчою службою у зв'язку з невиконанням рішення суду постановою від 10 вересня 2012 року накладено арешт на нерухомість, яка є предметом позовних вимог у даній справі. Таким чином, позбавлення ОСОБА_4 права власності на об'єкти нерухомості фактично унеможливить виконання судового рішення про стягнення суми боргу, чим буде порушено його право. Суд першої інстанції не з'ясував джерело придбання спірного майна, а позивач не надала суду належних та допустимих доказів, які б доводили, що вона приймала участь у придбанні майна та власне надала кошти на його придбання. Не дав суд належної оцінки і тому факту, що згідно із записами домової книги ОСОБА_4 був зареєстрований у спірному будинку з грудня 2001 року, в той час як позивач ОСОБА_3 тільки з серпня 2007 року. Акт обстеження, складений депутатом Ялтинської селищної ради від 02 березня 2013 року, не можна вважати належним доказом, оскільки останній не встановлює факт придбання майна за спільні кошти.

Крім того ставить на увагу, що ним на адресу суду було направлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю його явки в судове засідання, оскільки ухвалою слідчого судді йому було продовжено строк тримання під домашнім арештом до 29 листопада 2017 року за кримінальним провадженням. Проігнорувавши зазначене клопотання суд порушив принцип диспозитивності.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 посилається на те, що звертаючись до суду з даним позовом позивач ОСОБА_3 скористалась своїм законним правом згідно норм чинного законодавства. Державним виконавцем було накладено арешт на все належне йому майно і в 2013 році проведено оцінку автозаправної станції, вартість якої склала 1 201 102 грн., а загальна сума боргу складає 398 823 грн. 77 коп., що не є порівняно. Накладення арешту не позбавляє відповідача права власності на інші об'єкти нерухомого майна та не виключає можливості виконання судового рішення про стягнення на користь третьої особи суми боргу. Таким чином права ОСОБА_2 не порушені. Факт сумісного проживання однією сім'єю підтверджується довідкою Ялтинської селищної ради, а також показами свідка ОСОБА_6, який є сусідом. За час сумісного проживання однією сім'єю та ведення сумісного господарства вони з дружиною (ОСОБА_3) отримували дозвіл на будівництво житлового будинку, автозаправної станції та відведення земельної ділянки, що підтверджується відповідними доказами наявними в матеріалах цивільної справи. Заявляючи клопотання про відкладення розгляду справи ОСОБА_2 не надав суду копії зазначеної ухвали слідчого судді. Третю особу не було позбавлено права явитися в суд, повідомивши відповідні правоохоронні органи, або його представника. Крім того, ОСОБА_2 раніше особисто приймав участь при розгляді даної справи, надавав суду свої письмові заперечення, де чітко зазначив свою позицію щодо існуючого боргу перед ним, наявності рішень господарських судів, виконавчих проваджень тощо. Вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим просить у задоволенні скарги відмовити.

Відповідно до ч.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно п.8, п.9 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільно-процесуального кодексу України, в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року №2147-УІІІ, до утворення апеляційних суддів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суду, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої і апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Донецької області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, що ухвалив рішення, в порядку, передбаченому Цивільно-процесуальним кодексом України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року №2147-УІІІ.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити. В матеріалах цивільної справи достатньо доказів того, що вони з ОСОБА_7 проживали сумісно однією сім'єю з 2004 року. На будівництво спірних об'єктів нерухомості витрачалися спільні з відповідачем грошові кошти, оскільки вони продовжують спільно проживати і ведуть спільне господарство. Права ОСОБА_2 як третьої особи не порушені, оціночної вартості (1 201 102 грн.) навіть ? частини автозаправної станції достатньо для погашення відповідачем заборгованості перед ним (398 823 грн. 77 коп.).

Відповідач ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Третя особа ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_8, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи (а.с.91), в судове засідання не з'явились. Від адвоката ОСОБА_8 на адресу апеляційного суду 09 лютого 2018 року надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку із знаходженням її у відрядженні у місті Києві.

Колегія суддів вважає, що представником третьої особи ОСОБА_8 було повідомлено поважну причину неявки до суду, однак будь-яких доказів на підтвердження поважності причин відсутності в судовому засіданні не надано.

Виходячи з вимог ч.1 ст.44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання своїми процесуальними правами, ст.371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та відсутності клопотання про його продовження, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку третьої особи ОСОБА_2, його представника адвоката ОСОБА_8 та інших осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення проти доводів апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки з після розірвання шлюбу по теперішній час сторони не припиняли шлюбні відносини, проживали спільно однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели сумісне господарство та за цей час ними було придбано спірне нерухоме майно, воно є їх спільною сумісною власністю та кожен з них має право на його частку в рівних долях, по ? частині кожний.

З таким висновком суду колегія суддів не може не погодитись, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

За приписами ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов'язків подружжя.

Водночас, згідно із ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (в редакції чинній на час розгляду справи).

Судом установлено, що з 1989 року по 2004 рік позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, а 22 жовтня 2004 році розірвали шлюб, проте продовжили проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що ними не заперечувалося та було визнано, а отже, відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) такі обставини не підлягають доказуванню.

Крім того, актом обстеження, складеним депутатом Ялтинської селищної ради Музика П.Д. від 02 березня 2006 року, підтверджено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спільно проживають у домоволодінні АДРЕСА_3 в смт.Ялта на протязі 16 років, який підписаний сусідами ОСОБА_11 та ОСОБА_6 (т.1 а.с.7).

Вказані у акті обставини підтвердив допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6

Посилання в апеляційній скарзі на те, що згідно записів домової книги позивач ОСОБА_3 була зареєстрована у АДРЕСА_4 з 2007 року не заслуговують на увагу. З наявних у матеріалах справи документів, а саме будівельного паспорту на спірний будинок, вбачається, що земельна ділянка під будівництво надавалася на підставі рішення Ялтинської селищної ради від 30 жовтня 1991 року, будинок прийнятий в експлуатацію на підставі рішення виконавчого комітету від 19 червня 1996 року (т.1 а.с.234-240), тобто ще під час знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі.

Право власності на домоволодіння АДРЕСА_3 у смт.Ялта Першотравневого району Донецької області на ім'я ОСОБА_4 було зареєстровано 01 лютого 2011 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 лютого 2011 року, виданого Ялтинською селищною радою (т.1 а.с.208,209).

Також за час знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі у 2003 році була відведена земельна ділянка по АДРЕСА_5 під будівництво автозаправної станції, право власності на яку було зареєстроване за відповідачем 27 грудня 2006 року Мелекінською сільською радою (т.1 а.с. 210-213, 216-233).

ОСОБА_2 не надав суду будь-яких доказів на спростування тверджень ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про те, що спірне майно набуте ними за рахунок спільних сумісних коштів, а сам по собі факт, що він є кредитором відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про поділ майна подружжя.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги щодо порушення судом принципу диспозитивності.

Згідно ст.11 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

ОСОБА_2 двічі поспіль подавав до суду заяви про відкладення розгляду справи на значний термін, заяви від 21 серпня 2017 року та 23 жовтня 2017 року, у зв'язку із постановленням Ордонікідзевським районним судом м.Маруполя ухвал про заборону спілкування з відповідачем у справі ОСОБА_4 (т.2 а.с.30, 36).

За таких підстав суд дійшов обґрунтованого висновку, що неявка третьої особи не перешкоджає розгляду справи, тим більш, що в матеріалах справи є письмові заперечення та пояснення ОСОБА_2 по суті заявлених вимог (т.2 а.с. 5-7).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. При встановленні фактичних обставин справи судом не порушено норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 09 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2018 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: М.Ю. Лопатіна

В.П. Принцевська