Дата документу 04.12.2018 Справа № 333/6604/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22ц/807/148/18 Головуючий у 1 інстанції Герасименко С.Г.
Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справЗапорізького апеляційного суду у складі :

Головуючого: Полякова О.З.

Суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

За участю секретаря: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», третя особа на стороні позивача: Запорізька обласна організація профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України, про зміну причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь», третя особа: Запорізька обласна організація профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України, про зміну причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19.11.2010 року він був прийнятий на роботу до ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» на посаду слюсара - ремонтника 5-го розряду на підставі наказу №210 від 18.11.2010 року.

У зв'язку з скороченням його посади та робочого місця 01.06.2017 року він був попереджений про звільнення з підприємства та ознайомлений з наказом про вимушений простій працівників ремонтних цехів підприємства.

Також його ознайомили з наявними вакантними робочими місцями для переходу, серед яких була відсутня посада слюсара-ремонтника.

Зазначає, що 01.06.2017 року всім робітникам підприємства, крім нього, був підняти посадовий оклад на 25%.

На підставі цього ним була подана заява про звільнення з підприємства за власним бажанням у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю з 01.08.2017 року, яка не була задоволена.

Вважає наказ про звільнення від 02.08.2017 року №812/л за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці незаконним через порушення роботодавцем строку повідомлення про ліквідацію структурного підрозділу, у якому він працював.

Вказує на безпідставність відмови ПАТ «Запоріжсталь» у задоволенні його заяви про звільнення за власним бажанням у відповідності з ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, що мали місце під час оголошення простою в ЦРМО-4 та при підвищенні заробітної плати працівникам підприємства, що не застосовувалось для працівників, які знаходились на вивільнюваних місцях.

Вказує, що в результаті незаконних дій щодо його звільнення, відповідач повинен виплатити йому вихідну допомогу при звільненні, невиплачену заробітну плату, середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Зазначає, що незаконними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що він почав бути дратливим, змушений шукати нову роботу, у зв'язку з чим був змінений звичайний спосіб його життя.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати незаконним наказ, виданий ПАТ «Запоріжсталь» №812/л від 02.08.2017 року в частині формулювання причини звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці; зобов'язати відповідача змінити в наказі формулювання причини звільнення позивача на звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору; зобов'язати відповідача внести виправлення до запису у трудовій книжці позивача щодо формулювання причин звільнення, шляхом внесення нового запису; стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 20104,94 грн., невиплачену заробітну плату з червня 2017 року по серпень 2017 року в розмірі 4823,68 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 138487,20 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини також вказує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (рішення у справі "Руїз Торіха проти Іспанії".

Дослідивши матеріали справи, колегія судді приходить до висновку, що рішення першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведений належними доказами факт порушення його законних прав і інтересів.

Колегія погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, щоОСОБА_3 був прийнятий на роботу слюсарем-ремонтником в ЦРМО-4 ПАТ «Запоріжсталь» на підставі наказу (розпорядження) № 270 від 18.11.2010 року.

Наказом № 909 від 31.05.2017 року «Про зміни в організації праці та виробництва ЦРПО, ЦРМО-2, ЦРМО-4, ЦРЄМЦ» зі структури ПАТ «Запоріжсталь» був виключений структурний підрозділ - цех ремонту металургійного обладнання 4 (ЦРМО-4, код цеху 34) та скасовано посади (професії) за штатним розписом вказаного структурного підрозділу, зокрема посада слюсаря-ремонтника (№340007), яку займав ОСОБА_3, а також внесені зміни у штатний розпис по ЦРМО-4 ПАТ «Запоріжсталь» шляхом виключення посад (професій) ЦРМО-4 у кількості 270 працівників.

Про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці, що відбулись у ПАТ «Запоріжсталь», ОСОБА_3 був попереджений розпорядженням від 31.05.2017 року №503/л, з яким останній ознайомлений 01.06.2017 року, про що у додатку № 1 до зазначеного розпорядження міститься підпис позивача.

Через відсутність обсягів робіт, необхідних для організації виробничого процесу працівників ремонтних цехів на ПАТ «Запоріжсталь» було видано розпорядження №1271 від 01.06.2017 року «Про вимушений простій працівників», яким визначено, що на час простою працівники ЦРМО-4 не виходять на роботу до особливого розпорядження, а оплат а здійснюється із розрахунку двох третин від встановленого працівникові окладу.

ОСОБА_3 ознайомлений з вказаним розпорядчим документом 01.06.2017 року.

Позивачу 01.06.2017 року, 28.07.2017 року та 02.08.2017 року пропонувались вакантні робочі місця, із запропонованими посадами працівник ОСОБА_3 був ознайомлений, втім відмовився від переведення на іншу роботу, про що свідчить його підпис під списками вакантних робочих місць.

19 липня 2017 року профспілковим комітетом надано згоду на звільнення слюсаря-ремонтника ЦРМО-4 ПАТ «Запоріжсталь» ОСОБА_3 за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці і відмовою від переведення на іншу роботу, що підтверджується випискою з Протоколу №31 засідання профспілкового комітету від 19.07.2017 року, яке відбувалось за участю позивача.

31 липня 2017 року ПАТ «Запоріжсталь» надало позивачу відповідь №13/2046403 про відмову в задоволенні його заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП у зв'язку з тим, що факти порушення законодавства про працю з боку ПАТ «Запоріжсталь» відсутні.

02 серпня 2017 року наказом №812/л ОСОБА_3 було звільнено з комбінату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці ЦРМО-4 і його відмовою від переведення на іншу роботу.

ОСОБА_3 був ознайомлений з наказом 02.08.2017 року, про що свідчить його підпис на вказаному документі.

02 серпня 2017 року ОСОБА_3 видано трудову книжку, про що свідчить його підпис в особовій картці та проведено остаточний розрахунок із виплатою вихідної допомоги у розмірі однієї заробітної плати, що дорівнює 10052,47 грн., що підтверджується розрахунковим листом за серпень 2017 року.

В період з 09.08.2017 року по 11.08.2017 року ГУ Держпраці у Запорізькій області було здійснено інспекційне відвідування ПАТ «Запоріжсталь» з питань, порушених колишніми працівниками ЦРМО-4 щодо порядку вивільнення працівників, зміни істотних умов праці.

За результатами проведеної перевірки жодних порушень трудових прав працівників з боку ПАТ «Запоріжсталь» виявлено не було, про що складено Акт перевірки № 08-02-0315/0057.

Згідно ст. 233 КЗпП працівник має право звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо в районний суд в тримісячний строк від дня, коли він дізнався про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк від дня вручення копії наказу про звільнення або від дня видачі трудової книжки.

ОСОБА_3 отримав копію наказу про звільнення та трудову книжку 02.08.2017 року, що підтверджується його підписами на зазначеному наказі та в особовій картці.

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя позивач звернувся з позовом до ПАТ «Запоріжсталь» 09.11.2017 року, тобто з пропуском строку, встановленого для звернення до суду у справах про звільнення. Належних доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду позивач не надав.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з ч. 3 ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Відповідач, згідно з вимогами ст. 64 ГК України визначив свою організаційну структуру, ліквідувавши структурний підрозділ ЦРМО-4, тобто провів реорганізацію товариства, в зв'язку з чим в організації виробництва і праці відбулись зміни, які дають право адміністрації підприємства на звільнення працівників, штатні одиниці по професіям яких були скасовані, за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом № 909 від 31.05.2017 року «Про зміни в організації праці та ЦРПО, ЦРМО-2, ЦРМО-4, ЦРЕМЦ» зі структури ПАТ «Запоріжсталь» був виключений структурний підрозділ - цех ремонту металургійного обладнання 4 (ЦРМО-41 посади (професії) за штатним розписом вказаного структурного підрозділу, зокрема робоче місце слюсаря-ремонтника ділянки з ремонту вантажопідйомного та транспортного № 340007, яке займав ОСОБА_3 Цим же наказом були внесені зміни у штатний розпис ЦРМО-4 ПАТ «Запоріжсталь» шляхом виключення посад (професій) цеху (а.с. 33Б-35).

Вищезазначений наказ став підставою для звільнення позивача ОСОБА_3 за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці, що відбулись у ПАТ «Запоріжсталь», позивач ОСОБА_3 був попереджений під розпис 01.06.2017 року розпорядженням від 31.05.2017 року №503/л (а.с.51-52).

Доводом апеляційної скарги зокрема, є те, що ліквідація ЦРМО-4 з іншими цехами, та робочих місць відбулася 31.05.2017 року, тобто раніше ніж ОСОБА_3 був попереджений про скорочення його робочого місця, що на його думку є порушенням діючих норм законодавства.

Проте, відповідно до ст. 49-2 КЗпП обов'язок підприємства полягає у персональному попередженні працівників не про зміни в організації виробництва та праці, а про наступне вивільнення, що є наслідком таких змін. Цей обов'язок ПАТ «Запоріжсталь» виконало належним чином, оскільки з попередженням ОСОБА_3 ознайомився за два місяці до фактичного звільнення.

Скаржник зазначає, що посилаючись на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, подав до відповідача заяву, про розірвання трудового договору за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Проте, ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» по даній заяві не звільнив позивача, а надав відповідь, що з його боку порушень законодавства про працю немає (а.с. 14). На думку ОСОБА_3 звільнення його за п.1 ст. 40 КЗпП України є зміною правової підстави розірвання трудового договору, що протиречить правовій позиції Верховного суду України викладеній у постановах від 31.10.2012 року справа №6-120цс12, від 20.02.2013 року справі № 6157цс12. Проте, ПАТ «Запоріжсталь» самостійно не змінював причину звільнення працівника з ч. 3 ст. 38 КЗпП на ч.1 ст. 38 КЗпП, працівника було звільнено з іншої підстави, передбаченої п.1 ст. 40 КЗпП, на яку не впливала заява ОСОБА_3

За загальними правилами правовою підставою звільнення робітника з підприємства за ч.3 ст.38 КЗпП України , є системні порушення трудового законодавства з боку підприємства в частині своєчасної та повної виплати заробітної плати робітнику за фактично відпрацьований період, що є порушенням конституційних прав особи на своєчасне одержання винагороди за працю та достатній життєвий рівень .

Разом з тим, на адресу відповідача під час роботи ОСОБА_3 скарг з його боку щодо невиплати або неналежної виплати заробітної плати не надходило.

Також не є переконливими посилання позивача на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у відповідача відбулися зміні в організації виробництва праці та скорочення чисельності працівників.

Так, сторонами не заперечується той факт, що на підприємстві відповідача було ліквідовано цех, у якому працював позивач з передачею його на інше підприємство.

Рекомендації працівникам цього цеху перейти за їх власним бажанням на інше підприємство не суперечать закону, і, інші особи виявили таке бажання або були переведені на інші посади на підприємстві відповідача.

Як убачається з матеріалів справи відповідач, вимоги наведених норм матеріального права виконав: позивачу неодноразово пропонувались вакантні посади, однак він відмовився від переведення на іншу роботу, про що свідчить його підпис під списками вакантних робочих місць (а.с. 53, 54, 55).

Доводи скаржника про порушення порядку вивільнення працівників через неповідомлення державної служби зайнятості спростовуються нормами чинного законодавства та наявними у матеріалах справи доказами. Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, державна служба зайнятості має бути повідомлена про заплановане вивільнення працівників, якщо воно є масовим. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення» масовим вивільненням з ініціативи роботодавця є вивільнення 20 і більше відсотків працівників на підприємстві протягом трьох місяців.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» зазначає, що станом на 09.08.2017 року кількість оформлених на ПАТ «Запоріжсталь» працівників складала 11 222 осіб, 872 особи від яких складає 8%, тобто вивільнення не було масовим, та не створювало для відповідача підстав для повідомлення центру зайнятості про скорочення працівників, що мало місце у серпні 2017 року.

Функції нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю здійснює Державна служба України з питань праці в особі її територіальних органів (ПКМУ № 96 від 11.02.2015 року), яка уповноважена виносити відносно роботодавців приписи про усунення виявлених порушень, зокрема й трудових прав працівників.

Матеріалами справи підтверджено, що в період з 09.08.2017р. по 11.08.2017р. ГУ Держпраці у Запорізькій області здійснено інспекційне відвідування ПАТ «Запоріжсталь» з питань, порушених колишніми працівниками ЦРМО-4 щодо порядку вивільнення працівників, зміни істотних умов праці. За результатами проведеної перевірки жодних порушень трудових прав працівників з боку «Запоріжсталь» виявлено не було, про що складено Акт перевірки № 08-02-0315/0057 (а.с. 73-81).

Як встановлено судом, в період з 01.06.2017 року до 02.08.2017 року на ПАТ "Запоріжсталь" був оголошений простій та позивач не працював на своєму робочому місці.

За ст. 34 КЗпП України, простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Позивач вважає, що оголошений відповідачем простій був викликаний саме ліквідацією робочого місця позивача, тоді як за законом це є тимчасова міра, а відтак він був оголошений не з метою подальшого поновлення роботи тож був незаконним та позивачеві має бути сплачена повна заробітна плата а не 2/3 її частини.

Тож посилання відповідача на те, що простій був обумовлений саме тим, що підприємство вирішувало питання щодо подальшої організації господарської діяльності, в тому числі визначення можливості працевлаштування працівників до інших підрозділів, (відсутність організаційних умов роботи) не спростовано позивачем.

Згідно з ч. 1 ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Права позивача не були порушені в період простою, позаяк він отримував оплату в розмірі двох третин від встановленого посадового окладу, що відповідає вимогам ст. ст. 34, 113 КЗпП України.

Судом першої інстанції також докладно проаналізовані доводи сторін з приводу позовних вимог в частині відмови у підняті посадового окладу позивачеві.

Так, як зазначено судом першої інстанції, відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Наказом від 08.06.2017 року № 955 з 01.06.2017 року на ПАТ "Запоріжсталь" було введено нові умови оплати праці, однак визначено категорії працівників, посадові оклади яких підвищенню не підлягають. До цієї категорії включені, зокрема, працівники ліквідованих (тих, що припинили діяльність) на ПАТ "Запоріжсталь" структурних підрозділів (видів діяльності): оформлені станом на 01.06.2017 року на скорочених робочих місцях та зовнішні сумісники, оформлені до введення нових умов праці.

ЦРМО-4, працівником якого був позивач, ліквідований наказом ПАТ "Запоріжсталь" № 909 від 31.05.2017 року, тобто до запровадження нових умов оплати праці і станом на 01.06.2017 року працівники вказаного структурного підрозділу фактично перебували на скорочених робочих місцях, що виключає поширення на них дії наказу № 955 від 01.06.2017 року.

Також, судова колегія вважає, що посилання скаржника на невідповідність дій відповідача загальним принципам правового регулювання правових відносин встановлених Декларацію Міжнародної організації праці основних принципів та прав у світі праці (прийнята в м. Женеві 18.06.1998 року) не знайшли свого підтвердження в ході перегляду справи апеляційним судом.

Оскільки, скаржник заявляє про дискримінацію шляхом обмеження його трудового права на підвищення посадового окладу, яке мало місце на ПАТ «Запоріжсталь» відносно всіх працівників цього підприємства з 01.06.2017 року, не підтверджуючи це жодним доказом.

Відтак суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що підстав для підвищення заробітної плати позивачеві не було, такі питання були вирішені відповідачем у відповідності до його компетенції з урахуванням організаційних та інших змін у виробничому процесі.

Вимоги позивача щодо моральної шкоди є похідними від вимог про захист порушених трудових прав.

Виходячи з того, що жодних порушень при звільненні позивача не встановлено, то не підлягає стягненню і моральна шкода.

В мотивувальній частині оскаржуваного рішення судом першої інстанції помилково зазначено номер наказу про звільнення, а саме «№829/л», а з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 було звільнено на підставі наказу «№812/л» (а.с.13). Вважати вірним необхідно останній. Проте, зазначене не впливає на висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2018 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 05 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: