Справа № 523/4090/18
Провадження №2-о/523/210/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2018 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м.Одеси в складі:

головуючого судді - Дяченко В. Г.

за участю секретаря судового засідання - Правда Н. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі в залі суду №14 цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, -

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованої території України, в якій заявниця просить суд встановити факт смерті особи - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с. Натальєвка, Гатчинського району Леніннградської області, громадянку України, зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 90 років в м. Керч Автономної Республіки Крим(тимчасово окупована територія України) в результаті гострої коронарної недостатності, хвороби серця.

Заявниця в обґрунтування заяви посилається на те, що вона та ОСОБА_2 є рідна онука та бабця.

Заявниці та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УПЖКГ міськвиконкому ОМР народних депутатів 23.05.1997 року за № 12-10848 та зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 32219915 КП «ОМБТІтаРОН» в кн. 227пр-110; номер запису 299 в рівних частках належить АДРЕСА_1.

Заявниця та ОСОБА_2 мешкали та були зареєстровані за вказаною адресою.

При своєму житті ОСОБА_2 склала спадковий договір, за яким передала після своєї смерті у власність ОСОБА_1 належну їй частку АДРЕСА_1.

Спадковий договір посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Сальниковою З.В., зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 5-2596.

Заявниця вказала, що на початку 2017 року ОСОБА_2 поїхала відвідати свого сина до м. Керчь АРК (тимчасово окупована територія України), де знаходилась до своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2. Заявниця була присутня на похованні бабусі в м. Керч Автономної Республіки Крим(тимчасово окупована територія України), так як остання воля покійної була поховати її у м. Керч, та від свого дядька отримала свідоцтво про смерть бабусі для подальшого оформлення спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_2

Отримане заявницею свідоцтво про смерть, НОМЕР_1, видане Керченським міським відділом записів актів громадянського стану Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим Російська Федерація від 19.10.2017 року не підтверджують факт смерті її бабусі на території України, так як не відповідає вимогам законодавства України з оформлення свідоцтва про смерть. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

У судове засідання заявниця не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, адвокат заявниці до заяви надала заяву, в якій заяву про встановлення факту підтримує, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутністю.

Представник Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив.

Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд вважає, що вимоги за заявою підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз.2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно частини 2 ст.317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, 06 грудня 2010 року склала спадковий договір, за яким передала після своєї смерті у власність ОСОБА_1 належну їй частку АДРЕСА_1.

Спадковий договір посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Сальниковою З.В., зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 5-2596.

Згідно довідки ОСББ «Висоцького плюс» від 19.03.2018 року за № 007/18 ОСОБА_2 на день смерті була постійно зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 спільно з нею на момент смерті була зареєстрована ОСОБА_1

З наданих документів вбачається, що ОСОБА_2 в 2017 році переїхала до м. Керч до свого рідного сина, який постійно проживає в м. Керч.

Встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, у віці 90 років померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Керч в результаті гострої коронарної недостатності, хвороби серця, що пітверджує копія свідоцтво про смерть НОМЕР_1, що видане Керчинським міським відділом запису актів громадянського стану Департаменту записи актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, копія медичного свідоцтва про смерть НОМЕР_2 та копія посвідчення про заховання НОМЕР_3 від 20.10.2017 року.

Однак, отримані заявницею документи не підтверджують факт смерті особи на території України, так як не відповідають вимогам законодавства України з оформлення свідоцтва про смерть.

Однак, отримані заявницею документи не підтверджують факт смерті особи на території України, так як не відповідають вимогам законодавства України з оформлення свідоцтва про смерть.

Згідно ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованій території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованій території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно ч. 1 цього Закону «тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України».

Ст. 4 цього Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав свобод людини і громадянина.

Ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою.

За приписами п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Мінюсту від 18.10.2000 № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров*я України від 08.08.2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 № 1150/13024.

Статтею 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено: «1. Державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі , у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 2. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. 3. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті є недійсними і не створює правових наслідків».

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Згідно роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану визначено, що державна реєстрація смерті фізичної особи проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою».

Враховуючи вищевикладене, оцінивши усі докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення заяви, та вважає за можливе встановити факт смерті особи - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с. Натальєвка, Гатчинського району Леніннградської області, громадянки України, зареєстрованою за адресою АДРЕСА_2 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 віці 90 роківв м. Керч Автономної Республіки Крим(тимчасово окупована територія України), в результаті гострої коронарної недостатності, хвороби серця.

Відповідно до вимог п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Керуючись ст. ст. 2.5.10.12.258.259.263-265.268. 293-294.315. 316, 319.430 ППК України, суд, -,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи - задовольнити.

Встановити факт смерті особи - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженці с. Натальєвка, Гатчинського району, Ленінградської області, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 90 років в м. Керч, Автономної Республіки Крим (тимчасово окупована територія України), у результаті гострої коронарної недостатності, хвороби серця.

Рішення суду є підставою для державної реєстрації смерті особи.

Копію рішення надіслати заявнику та заінтересованій особі.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Оскарження рішення суду не зупиняє його виконання.

Повне судове рішення складено 07.05.2018 року.

Суддя: