Постанова

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 761/24283/17

провадження № 61-4889св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідач Київський університет імені Бориса

Грінченка,

третя особа ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року в складі судді Савицького О. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Кравець В. А., Махлай Л. Д., Кулікова С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Київського університету імені Бориса Грінченка, третя особа ОСОБА_6, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 працював в Інституті філології у Київському університеті імені Бориса Грінченка на різних посадах, а з 18 червня 2015 року на посаді професора кафедри української літератури компаративістики та соціальних комунікацій до проведення конкурсу на заміщення вакантних посад. На засіданні вченої ради Київського університету імені Бориса Грінченка, яке відбулося 15 червня 2017 року, жоден з претендентів за займану ним посаду не набрав більше 50 % голосів вченої ради університету, тому проведення конкурсу і конкурсне заміщення посади кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій не відбулося. Проте, не зважаючи на те, що вказане конкурсне заміщення посади не відбулося, a проведення конкурсу не було завершено, наказом відповідача від 15 червня 2017 року позивача звільнено із займаної ним посади у звязку з закінченням трудового договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

На підставі викладеного, ОСОБА_4 просив поновити його на посаді професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій Інституту філології Київського університету імені Бориса Грінченка та стягнути з відповідача середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено факт порушення відповідачем його трудових прав. Згідно з наказом від 02 червня 2016 року трудовий договір з ОСОБА_4 на посаді професора кафедри української літератури та компаративістики було продовжено до проведення конкурсу на заміщення вакантних посад, день проведення останнього етапу конкурсу та оголошення його результатів (15 червня 2017 року) був останнім робочим днем ОСОБА_4 Оскільки подія, до настання якої було укладено з позивачем трудовий договір, а саме проведення конкурсу на заміщення вакантних посад, відбулася, а згідно з актом від 15 червня 2017 року позивач у день звільнення був ознайомлений з наказом про звільнення його з роботи 15 червня 2017 року в звязку з закінченням строку трудового договору та необхідністю отримати трудову книжку, то звільнення позивача з займаної посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що відповідно до витягу із протоколу № 6 засідання вченої ради університету від 15 червня 2017 року, за результатами розгляду питання щодо обрання позивача на посаду професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій, шляхом таємного голосування членів вищої ради університету було прийнято рішення, згідно з яким ОСОБА_4 не було обрано на вказану посаду. У подальшому посада, яку обіймав позивач, фактично була заміщена внаслідок проведеного конкурсу, який відбувся 05 жовтня 2017 року.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку, що після проведення 15 червня 2017 року конкурсу, відповідач мав право розірвати укладений між сторонами контракт та звільнити позивача. При проведені конкурсу жоден із претендентів не набрав більше 50 % голосів присутніх членів вченої ради, тому конкурс вважається таким, що не відбувся, відповідно, відповідач не мав право звільняти позивача.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

29 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 23 вересня 2011 року ОСОБА_4 працював в Київському університеті імені Бориса Грінченка на різних посадах, а відповідно до наказу від 02 червня 2015 року його переведено на посаду професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій Гуманітарного інституту з 18 червня 2015 року до проведення конкурсу на заміщення вакантних посад.

Згідно з наказом від 02 червня 2016 року трудовий договір з ОСОБА_4 як професором кафедри української літератури і компаративістики гуманітарного інституту було продовжено до проведення конкурсу на заміщення вакантних посад.

Відповідно до наказу від 15 червня 2017 року ОСОБА_4 було звільнено із займаної ним посади 15 червня 2017 року у звязку з закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Відповідно до вимог частини другої статті 23 КЗпП України строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

У частині третій статті 54 Закону України «Про освіту» визначено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Згідно з положеннями частин девятої та одинадцятої статті 55 Закону України «Про вищу освіту» посади науково-педагогічних працівників можуть займати особи, які мають науковий ступінь або вчене звання, а також особи, які мають ступінь магістра. Під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу.

Таким чином, норми трудового законодавства та спеціальні норми, що регулюють трудові правовідносини у вищих навчальних закладах, передбачають, зокрема, обіймання посад науково-педагогічних працівників: завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) шляхом проходження працівником конкурсного відбору.

При цьому відповідно до частини дванадцятої статті 55 Закону України «Про вищу освіту» в окремих випадках, у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році.

У пункті 7 частини другої статті 36 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що вчена рада вищого навчального закладу обирає за конкурсом таємним голосуванням на посади деканів, завідувачів (начальників) кафедр, професорів і доцентів, директора бібліотеки, керівників філій.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що підстав для звільнення його з займаної посади у звязку із закінченням строку дії строкового договору за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України не було, адже подія, до настання якої був укладений трудовий договір, не відбулася, тобто вакансія, яку обіймав позивач, не була заміщена на конкурсі, а сам конкурс фактично проведено не було.

За положеннями статті 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Судами встановили, що позивач власноруч написавши заяву із зазначенням в ній строку трудового договору «до проведення конкурсу на заміщення вакантних посад», виявив свою волю на укладення строкового договору та припинення такого договору після проведення конкурсу незалежного від його результатів.

На підстави викладеного, суди дійшли вірного висновку, що строк трудового договору, укладений між позивачем та відповідачем, був встановлений відповідно до приписів статті 23 КЗпП України за погодженням сторін та чітко визначений конкретною подією проведенням конкурсу на заміщення вакантних посад, а не фактом заміщення посади професора за конкурсом, як зазначає позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Також суди встановили, що відповідно до наявної у матеріалах справи копії заяви ОСОБА_7 від 17 квітня 2017 року останній виявив бажання взяти участь у конкурсі на заміщення вакантної посади професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій гуманітарного інституту.

Як вбачається з витягу з протоколу № 6 засідання вченої ради університету від 15 червня 2017 року, ОСОБА_4 не було обрано на посаду професора кафедри української літератури і компаративістики інституту філології.

Отже, виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно вважав, що конкурс на заміщення вакантних посад був проведений, адже відбулися всі його етапи від розміщення оголошення про конкурс до оголошення результатів обрання та/або не обрання на посаду.

Враховуючи вищевикладене, суди дійшли вірного висновку, що позивача звільнено з дотриманням норм трудового законодавства, підстави для задоволення позову відсутні.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що після проведення 15 червня 2017 року конкурсу відповідач не мав права розірвати укладений між сторонами контракт та звільнити позивача, оскільки шляхом таємного голосування членів вищої ради університету було прийнято рішення, згідно з яким ОСОБА_4 не було обрано на вказану посаду. У подальшому посада, яку обіймав позивач, фактично була заміщена внаслідок проведеного 05 жовтня 2017 року конкурсу.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В.

С. Висоцька

В. В. Пророк