27.02.2018 Єдиний унікальний номер 205/5356/16-ц
Справа №2/205/1018/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Шавули B.C.

при секретарі Романовій А.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, адвоката Кулакова О.В.,

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Управління - служба у справах дітей Новокадацької районної у м.Дніпрі ради, ОСОБА_8 про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі 12 липня 2016 року звернулись до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з даним позовом (а.с.3-5).

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_2.

05 листопада 2016 року між ними укладено договори про визначення часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, виділено частки в натурі, і відповідно до виділених часток встановлено порядок користування будинком кожного окремо.

ОСОБА_8 є сином співпозивача - ОСОБА_6, який перебував у шлюбі із ОСОБА_2, від якого народилась дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зі згоди ОСОБА_6 30 вересня 2011 року ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_2.

Фактично ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_7 мешкали за адресою АДРЕСА_2, та згодом родиною переїхали до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Отже, фактично п'ять років ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_7 не проживають за адресою: АДРЕСА_2, їх особистих речей в будинку не має.

У зв'язку із тим, що у позивачів виникають проблеми із правом розпорядження і користування своїм майном, а також тим, що вони зобов'язані нести тягар утримання майна з розрахунку, що в ньому зареєстровані особи, які не проживають, - вимушені були звернутися до суду із даним позовом.

Уточнивши свої вимоги, посилаючись на викладені обставини позивачі просять суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_9, ОСОБА_6, на праві спільної часткової власності, шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Управління - служба у справах дітей Новокадацької районної у м. Дніпрі ради, ОСОБА_8 про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням.

У обґрунтування вимог зазначила, що з 29 липня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8, від якого народилась дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015 року.

Вона із малолітнім сином та ОСОБА_8 були членами сім'ї, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, проживали спільно у будинку АДРЕСА_2. За письмовою згодою всіх членів родини вона разом із сином були зареєстровані за вказаною адресою.

На теперішній час вона вимушена знімати житло за договором найму для свого проживання та проживання дитини, так як позивачі перешкоджають їм проживати в будинку АДРЕСА_2. Повернутися до своїх батьків вона не має можливості, так як вони проживають за адресою: Донецька обл.., Красноармійський район, м. Родинське, де проводиться антитерористична операція.

Посилаючись на викладені обставини та обґрунтування викладені у позові, уточнивши свої вимоги ОСОБА_2 просить суд визначити порядок користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_2, а саме: виділити їй та сину у користування кімнату 1-3, площею 10,2 кв.м., кімнату 1-4, площею 7,5 кв.м., у житловому будинку літ.А-1 по АДРЕСА_2; кухню. Коридор, туалет і ванну кімнату залишити у спільному користуванні; вселити її та сина у будинок АДРЕСА_2. Стягнути із відповідачів на її користь судові витрати. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним - ОСОБА_6 в особі свого представника за договором адвоката ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримала та просила задовольнити. Проти вимог зустрічного позову заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні.

Співпозивач за первісним позовом та співвідповідач за зустрічним - ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Про причини неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надавав.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним - ОСОБА_2, яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її представник за договором адвокат Кулаков О.В., у судовому засіданні проти вимог первісного позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов підтримали та просили задовольнити.

Третя особа за первісним позовом та за зустрічним - ОСОБА_8 в особі свого представника за довіреністю - ОСОБА_4, в судовому засіданні первісний позов підтримала, а у задоволенні зустрічного просила відмовити у повному обсязі.

Третя особа за зустрічним позовом - Управління - служба у справах дітей Новокадацької районної у м.Дніпрі ради, в особі свого представника в судове засідання не з'явилась. До суду представник за довіреністю - ОСОБА_10, надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Просить ухвалити рішення згідно чинного законодавства (а.с.214).

Допитані в судовому засіданні свідки суду пояснили наступне. Покази свідка ОСОБА_11 - мати третьої особи ОСОБА_8, суд відхилив з позиції неналежності, оскільки свідок є дружиною співпозивача ОСОБА_6, та прямо заінтересована у результатах розгляду його позову, що зокрема і підтвердила відповідаючи на запитання головуючого.

Свідок - ОСОБА_12 суду пояснила, що більше 20 років знайома із родиною ОСОБА_6. Зазначила, що ОСОБА_2 із 2011 року не проживає за місцем мешкання родини позивачів за первісним позовом.

Свідок - ОСОБА_13 пояснила, що є тіткою третьої особи - ОСОБА_8 ОСОБА_2 із весни 2011 року не проживає за місцем мешкання родини ОСОБА_8.

Свідок - ОСОБА_14 пояснив, що більше 30 років знайомий із родиною ОСОБА_8 та кумом ОСОБА_6 Зазначив, що ОСОБА_2 разом із дитиною починаючи із 2011 року не проживає за адресою мешкання позивачів.

Свідок - ОСОБА_15 пояснив, що у 2011 році допомагав ОСОБА_2 перевозити свої речі із будинку у Діївці де проживає ОСОБА_8, на вулицю Робоча у м. Дніпрі, у квартиру, у зв'язку із переїздом родини.

У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились.

За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 являлись співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2, на праві спільної часткової власності.

Договором від 05 листопада 2016 року визначено частки у праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_2, в якому зазначено, що 49/100 частин належать ОСОБА_6, 51/100 частин належать ОСОБА_5 (а.с.86). В подальшому, під час розгляду справи, ОСОБА_5 відчужив належні йому 51/100 частини домоволодіння на корись ОСОБА_6 (а.с.207,229).

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном.

ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_11 (а.с.23).

29 липня 2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року розірвано (а.с.27). Від шлюбу у подружжя народилась дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.67).

Встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2, зареєстрована, але фактично не проживає тривалий час, а саме: з 2011 року ОСОБА_2, 1987 року народження, із малолітньою дитиною - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.59).

Із відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області судом встановлено, що станом на 29 липня 2016 року малолітній ОСОБА_7 зареєстрованим або знятим із реєстраційного обліку не значився (а.с.29), але вже під час розгляду справи встановлено, що починаючи із 03 квітня 2017 року дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, про що свідчить довідка про реєстрацію місця проживання особи від 03.04.2017 року (а.с.106).

В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до вимог ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Тому, так як вказане домоволодіння не є місцем проживання ОСОБА_2 протягом тривалого часу, тому воно не може бути і місцем проживання малолітньої дитини - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає із своєї мамою - ОСОБА_2

Отже, позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_16 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування домоволодінням АДРЕСА_2 є законними, обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить із наступного.

Згідно положень п.1 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Так, ОСОБА_5 відчужено належну йому частину домоволодіння АДРЕСА_2, у зв'язку із чим, його право власності на домоволодіння припинено, а тому вимоги, що стосуються захисту його права власності від порушень є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Так, в силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст..3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу.

Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_6 підлягають задоволенню, у зв'язку із чим, ОСОБА_16 та ОСОБА_7 визнати такими, що втратили право користування домоволодінням АДРЕСА_2, що є підставою для зняття їх із реєстраційного обліку за даною адресою.

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Управління - служба у справах дітей Новокадацької районної у м. Дніпрі ради, ОСОБА_8 про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням, суд виходить із наступного.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень Глави 29 цього Кодексу.

Достовірно встановлено, що ОСОБА_2 не являється членом родини ОСОБА_6, тривалий час не проживає за адресою розташування домоволодіння, не являється співвласником, жодних речових прав на вказане домоволодіння вона не має, а тому її вимоги про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням є безпідставними та незаконними.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 2, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст. ст. 15-16, 317, 319, 321, 379, 382-383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 6, 10, 12, 13, 81-83, 141, 247, 263-264 268 Цивільно-процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2. ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Управління - служба у справах дітей Новокадацької районної у м.Дніпрі ради, ОСОБА_8 про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням, - відмовити.

Апеляційна скарга па рішення суду подасться протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.. Особи, що приймали участь у справі, але не були присутні під час його проголошення, мають право на оскарження рішення суду протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Повний текст рішення складений 12 березня 2018 року.

Суддя В.С. Шавула