Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 556/109/15-ц

провадження № 61-14332св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадщину.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько ОСОБА_2 - ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями на вулиці Центральній, 29 у селі Мульчиці Володимирецького району Рівненської області, який був побудований померлим.

Позивач вказувала, що проживала з батьками у вищевказаному будинку з грудня 1979 року по 12 червня 1996 року, тому належним чином прийняла спадщину відповідно до статті 549 ЦК України (1963 року), оскільки після смерті батька вступила у фактичне володіння спадковим майном.

Посилаючись на те, що у нотаріальному оформленні спадщини

ОСОБА_2 було відмовлено, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, позивач просила суд визнати право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями на вулиці Центральній, 29 у селі Мульчиці Володимирецького району Рівненської області.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області

від 03 лютого 2015 року (у складі судді Котик Л. О.) позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок та інші господарські будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, після смерті батька - ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний житловий будинок до часу відкриття спадщини належав померлому ОСОБА_6 на праві власності, тому входить до складу спадщини, яка відкрилась

ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Отже, позивач правомірно набула право власності на вказаний будинок відповідно до статті 249 ЦК України (1963 року).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 лютого 2015 року закрито.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що права та інтереси

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не порушені, тому відповідно до статті 362 ЦПК України апеляційне провадження підлягає закриттю.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм процесуального права, просили скасувати ухвалу апеляційного суду і передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що з березня 1996 року з дозволу ОСОБА_7 (матері позивача), як голови домогосподарства, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вселились у спірний будинок, зареєстровані та проживають у ньому більше 20 років, здійснили невід'ємні поліпшення, несли усі права та обов'язки власників цього майна. Тому їх права та інтереси порушені, у зв'язку з чим ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню як така, що не ґрунтується на нормах процесуального закону.

У червні 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат

ОСОБА_8 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що предметом розгляду даної справи було вирішення питання про право власності на спірний будинок за позивачем у порядку спадкування після смерті батька. Оскільки особи, які подали касаційну скаргу не надали будь-яких доказів при поданні апеляційної скарги, які підтверджували б їхні права на спірний будинок, а є лише наймачами спірного будинку, тому їхні права не були порушені рішенням суду. Отже, ухвала апеляційного суду є законною і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для її скасування відсутні.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4, ОСОБА_5 підлягає задоволенню з таких підстав.

Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд виходив з того, що не можливо встановити, яким чином порушені права та інтереси

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оскарженим рішенням суду першої інстанції, тому посилання скаржників про те, що їх не було залучено до участі у справі не можуть бути взяті до уваги.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що вселилися у спірний будинок у березні 1996 року з дозволу ОСОБА_7, матері позивача ОСОБА_2, яка на момент їх вселення була неповнолітньою.

Крім того, скаржники вказували, що спірне домоволодіння рахувалось за померлим ОСОБА_6, однак право власності на це майно за ним не зареєстровано, останній був головою домогосподарства до 22 лютого

1985 року.

Також на обґрунтування своїх доводів скаржники надали довідку

від 19 грудня 2016 року, видану виконавчим комітетом Мульчицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області, з якої вбачається, що з березня 1996 року ОСОБА_4 зареєстрований головою спірного домоволодіння, останній вважає себе власником спірного майна з 1996 року.

Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР, та Порядку державного обліку житлового фонду, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин),

до погосподарської книги як голова записується власник.

Відповідно до довідки від 19 грудня 2016 року, виданої виконавчим комітетом Мульчицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області, на підставі даних погосподарської книги № 1, з березня 1996 року ОСОБА_4 зареєстрований головою домогосподарства, та члени його сім'ї проживають в житловому будинку на вулиці Центральній, 29 у селі Мульчиці Володимирецького району Рівненської області.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Апеляційний суд наведеного не врахував та не взяв до уваги, що після смерті ОСОБА_6, який не зареєстрував своє право власності на будинок, а був лише до 1985 року головою домогосподарства, а в період 1995-1996 року головою даного домогосподарства була зареєстрована ОСОБА_7, а з березня 1996 року головою даного домогосподарства - ОСОБА_4, тому вважає, що саме він є власником майна, тому його права порушені та підлягають захисту.

Отже, висновок апеляційного суду про відсутність у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про їх права та обов'язки, є передчасним, в зв'язку з чим апеляційний суд дійшов помилкового висновку про закриття апеляційного провадження у справі.

Не дослідивши обставини справи та докази, неможливо встановити суть спору та вирішити питання щодо кола осіб, права яких зачіпаються. Отже, закриття апеляційним судом апеляційного провадження не є аргументованим без з'ясування вищезазначених обставин.

Частиною четвертою статті 406 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

За викладених обставин ухвала Апеляційного суду Рівненської області

від 26 грудня 2017 року не може вважатись законною і обґрунтованою, тому підлягає скасуванню з переданням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2017 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик