22-ц/775/514/2018(м)
Єдиний унікальний номер 265/7936/17
Номер провадження 22-ц/775/514/2018(м)
Головуючий у 1-й інстанції Гноєвой С.С.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

15 серпня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Биліни Т.І.,

суддів - Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

за участю секретаря - Сидельнікової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

14 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, вмотивованим тим, що відповідно до наказу від 29.08.2016 року за № 1524/к він з 05.09.2017 року працевлаштувався в Державне підприємство «Маріупольський морський торговельний порт» ( далі ДП «ММТП»), на посаду інженера відділу розслідувань та аналітичної роботи Служби морської безпеки. Внаслідок укладення 31.08.2017 року між ним та Міністерством оборони України контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки, його було звільнено із займаної посади з 31.08.2017 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, ст. 21 ЗУ «Про військовий обов'язок і військову службу» за наказом по підприємству від 02.10.2017 року № 1237/к. З вказаним наказом, отриманим 17.10.2017 року рекомендованим листом з повідомленням, він не згоден, вважає що ним порушено його конституційне право на захист Вітчизни в особливий період. Через порушення трудових прав він зазнав моральних страждань. Просив визнати незаконним та скасувати зазначений наказ, поновити його на посаді з 31.08.2017 року, стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 15000 гривень та допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 травня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1, повний текст якого виготовлено 22 травня 2018 року.

Із рішенням суду першої інстанції позивач не погодився та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток. Суд неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, тобто відсутність особливого періоду в Україні, а тому постановив незаконне рішення.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача Русакова Н.О. просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 за власним бажанням уклав контракт на проходження військової служби в лавах Збройних Сил України терміном на три роки, не під час проведення мобілізації, чи оголошення военного стану, та в період який не відноситься до особливого та такого що загрожує національній безпеці, тому вказані обставини виключають його можливість користуватися гарантіями, передбаченими ч.3 ст.119 КЗпП України.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявність особливого періоду.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов'язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов'язком громадян України. Військовий обов'язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов'язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов'язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Судом встановлено, що з позивачем укладено контракт про службу у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року, а саме 31 серпня 2017 року, рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав, а тому на нього поширюються гарантії щодо збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, встановлені статтею 119 КЗпП України, частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з вказаними нормами, є безумовними.

Встановивши з поданих сторонами доказів, що позивача звільнено з займаної посади у зв'язку із здійсненням військової служби не під час дії особливого періоду, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про дотримання роботодавцем норм законів, які регулюють спірні відносини, що призвело до незаконного звільнення позивача.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно положень ч.ч.1, 6 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що позивач, користуючись послугами адвоката не заявляв в своєму позові вимог про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не подавав суду як першої так і апеляційної інстанції доказів на підставі яких можливо було б визначити його розмір.

Відповідно ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах зявлених нею вимог і на підставів доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім того, колегією суддів апеляційної інстанції було встановлено, що відповідачем порушенні трудові права позивача, що призвело до моральних страждань останнього і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

З наведеного вбачається, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та положенням законів які регулюють спірні відносини.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вище зазначене оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповілно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позивач при подачі апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 1920грн. та за наслідками розгляду скарги отримав часткове задоволення позову, колегія суддів вважає, що він набув право на пропорційне відшкодування судових витрат в розмірі 249,60грн.

Повний текст постанови виготовлено 17.08.2018 року.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» № 1524/к від 02.10.2017 року про припинення трудового договору укладеного з ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді інженера відділу розслідувань та аналітичної роботи Служби морської безпеки Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» з 31.08.2017 року.

Стягнути з Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт», , розташованого за адресою 87510, Україна, м. Маріуполь, Донецької області, пр.. Адм.Луніна, б.99 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 2000(дві тисячі) гривень та судовий збір сплачений при подачі апеляційної скарги 249(двісті сорок дев'ять )гривень 60 копійок.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення суду.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: М.Ю. Лопатіна

В.П. Принцевська