Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 523/7858/13-ц

провадження № 61-4654св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гончарова Світлана Юріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Одеської області

від 14 червня 2016 року у складі колегії суддів: Процик М. В., Дрішлюка А. І., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про розірвання кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 19 травня 2005 року між ним та

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір, за умовами якого йому надано кредит у розмірі 16 520 доларів США у вигляді не відновлювальної кредитної лінії строком на 240 місяців з 19 травня 2005 року по 19 травня

2025 року під 16 % річних, на споживчі цілі. На забезпечення виконання кредитного зобов'язання, 19 травня 2005 року між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений іпотечний договір, за умовами якого він передав в іпотеку банку майнові права на квартиру АДРЕСА_1. Зазначає, що за вказаним кредитним договором грошові кошти не отримував, у вказаному банку укладав інший кредитний договір, який повністю виконав. Кредитний договір від 19 травня 2005 року вважав таким, що підлягає розірванню на підставі частини другої статті 651 ЦК України, у зв'язку тим, що банк істотно порушив умови кредитного договору, не видавши кредит позичальнику.

З урахуванням викладеного ОСОБА_2 просив розірвати кредитний договір від 19 травня 2005 року, укладений між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», визнати зобов'язання за договором іпотеки від 19 травня 2005 року такими, що припинилися, зобов'язати приватного нотаріуса зняти заборону на відчуження квартири, а саме майнових прав на квартиру АДРЕСА_2, накладену у зв'язку з посвідченням договору іпотеки та вилучити запис з єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Розірвано кредитний договір від 19 травня 2005 року, що був укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «РайффайзенБанк Аваль». Визнано зобов'язання за договором іпотеки від 19 травня 2005 року такими, що припинилися. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Роз'яснено, що рішення суду, після набрання ним чинності, є підставою для зняття заборони відчуження нерухомого майна, а саме майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 накладену у зв'язку з посвідченням договору іпотеки приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю. і зареєстровану в реєстрі, та вилучення запису з єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив того, що кредитний договір був укладений з суттєвим порушенням вимог закону, позивачем не були отримані кредитні кошти від банку, оскільки заяву про видачу готівки він не підписував, а сплата коштів від імені позивача на погашення кредиту не є безумовними доказами укладення кредитного договору і договору іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2016 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, виходив із того, що помилка позивача щодо умов і порядку виконання умов кредитного договору не може бути підставою для розірвання кредитного договору з підстав істотного порушення банком умов кредитного договору.

У липні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив належним чином обставин справи та не взяв до уваги висновок почеркознавчої експертизи у якій зазначено, що підпис від імені ОСОБА_2 у графі «отримувач» у заяві на видачу готівки виконаний не самим ОСОБА_2, а іншою особою. Крім того, висновок апеляційного суду про те, що позивач уповноважив іншу особу на отримання кредитних коштів є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження цього факту.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що 19 травня 2005 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», який перейменовано на ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику на споживчі цілі кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 16 520 доларів США, строком на

240 місяців, з 19 травня 2005 року по 19 травня 2025 року, зі сплатою 16 % річних та сплатою комісії при наданні кредиту у сумі 0,5% річних з позичкового рахунку.

На забезпечення виконання зобов'язання 19 травня 2005 року між

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу Гончаровою С. Ю., за умовами якого позичальник ОСОБА_2 передав в іпотеку банку майнові права на квартиру АДРЕСА_2.

19 травня 2005 року між банком та ОСОБА_5 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_5 зобов'язалася відповідати перед кредитором за зобов'язанням ОСОБА_2 за кредитним договором. В цей же день позичальник уклав з ВАТ «Страховою компанією «Еталон-Плюс» договір добровільного страхування свого життя.

Згідно з пунктами 3.2. та 6.1. кредитного договору надання кредиту може здійснюватись на розсуд кредитора наступним чином: на поточний рахунок позичальника; готівкою через касу кредитора; шляхом оплати за письмовою заявою позичальника. Погашення кредиту позичальником може здійснюватись безготівковим платежем або готівкою в касу кредитора.

За заявою на видачу готівки від 19 травня 2005 року грошові кошти у розмірі

15 820 доларів США були видані ОСОБА_2 з зазначенням відомостей паспорта ОСОБА_2

За висновком почеркознавчої експертизи від 10 червня 2014 року підпис від імені ОСОБА_2, що розміщений у графі «отримувач» у наданій на експертизу заяві на видачу готівки від 19 травня 2005 року виконаний не самим

ОСОБА_2, а іншою особою.

Згідно копії кредитної справи по програмі «Житло в кредит на первинному ринку» 11 квітня 2005 року позивач звернувся до банку з заявою про видачу кредиту у сумі 16 520 доларів США на придбання квартири, запропонувавши в заставу майнові права на двохкімнатну квартиру. При цьому позивачем були складені анкета позичальника та надані банку документи: копія паспорту, копія ідентифікаційного коду своїх та дружини, копію договору про інвестування будівництва від 05 квітня 2005 року, в якому об'єктом будівництва зазначено двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 (загальний розмір інвестицій

23 597 доларів США), копію технічної характеристики новозбудованого житла та графіку сплати інвестиційних внесків, підписаного позивачем та представником підрядника товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГК «Діамант» (далі - ТОВ «ЮГК «Діамант»), довідку товариства з обмеженою відповідальністю «Амбер» про розмір заробітної плати інженера проектувальника ОСОБА_2

Також встановлено, що інвестиційний внесок позивачем було сплачено у повному обсязі, внаслідок чого позивач набув право власності на новозбудовану квартиру. Умови кредитного договору позивачем належно виконувались до

2007 року. Останній платіж за кредитним договором у розмірі 226,21 доларів США на погашення процентів та у розмірі 114,89 доларів США на погашення позики позивачем було здійснено 16 жовтня 2007 року.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту; інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов до правильного висновку про те, що дії особи, яка від імені позивача отримала кредитні кошти для інвестування будівництва іпотечної квартири позивачем, були ним схвалені, і були наслідком домовленості позивача з банком та особою, що діяла за уповноваженням позивача. Позивач здійснював погашення кредиту за встановленим графіком, отже фактично визнавав отримання вказаних коштів. Помилка позивача щодо умов і порядку виконання умов кредитного договору не може бути підставою для розірвання кредитного договору з підстав істотного порушення банком умов кредитного договору.

При цьому апеляційний суд вірно зазначив, що оскільки зобов'язання за кредитним договором від 19 травня 2005 року не виконані, тому підстави для припинення іпотеки, передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку», відсутні.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, на законність судового рішення не впливають.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи те, що висновки апеляційного суду відповідають встановленим у справі обставинам, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення без змін, відповідно до положень статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк