КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4976/2018
УХВАЛА

30 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Поліщук Н.В., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 вересня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку &q? б;УКРГАЗБАНК&q?ГА; до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановив:

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 вересня 2015 року відкрито провадження у справі.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, ОСОБА_2 21 листопада 2018 року подано апеляційну скаргу.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

З матеріалів справи убачається, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 червня 2016 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2, що подана представником, на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 вересня 2015 року.

Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки.

За таких обставини, оскільки у справі постановлено ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї самої особи, у відкритті апеляційного провадження слід відмовити відповідно до п.3 ч.1 ст.358 ЦПК України.

Поряд з цим, вивчивши матеріали справи, вважаю, що дії ОСОБА_2 є зловживанням процесуальними правами та до останнього необхідно застосувати заходи процесуального примусу у зв&quза;язку із наступним.

З матеріалів справи убачається, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 січня 2016 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 вересня 2015 року про відкриття провадження у справі залишено без змін.

В подальшому ОСОБА_3 особисто або через представника 15 разів були подані аналогічні апеляційні скарги на вказане судове рішення, за якими апеляційним судом постановлялись ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Про вказані обставини ОСОБА_2, як учасник справи, обізнаний.

19 квітня 2016 року представником в інтересах ОСОБА_2 подана апеляційна скарга на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 вересня 2015 року, яка ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року залишена без руху. Копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху отримано представником скаржника 16 травня 2016 року та у зв&q? р;язку із невиконанням її вимог ухвалою від 29 червня 2016 року у відкритті апеляційного провадження відмовлено.

14 листопада 2016 року представником в інтересах ОСОБА_2 подана наступна апеляційна скарга на це ж судове рішення та ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року у відкритті апеляційного провадження за цією скаргою відмовлено.

21 листопада 2018 року ОСОБА_2 подано чергову апеляційну скаргу, щодо якої Київський апеляційний суд дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно ч.ч. 1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства (ч.2 ст.121 ЦПК України).

Частиною 3 ст.13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При цьому, положеннями ч.1 ст.44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки.

Згідно із установленими правилами про представництво, дії, які вчинені представником, створюють, змінюють та припиняють права та обов&q? ;язки довірителя, так само і процесуальні. У питаннях здійснення представництва представник керується вказівками довірителя та діє в його інтересах.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2, діючи особисто або через представника, тричі подає апеляційні скарги на одне і те ж саме судове рішення, чим демонструє явне зловживання процесуальними правами та нехтування процесуальними обов&q? т;язками.

Неодноразове оскарження ухвали про відкриття провадження шляхом подання відповідних скарг, які не відповідають необхідним вимогам, а також подання апеляційних скарг на ухвалу, за якою вже прийнято судове рішення судом апеляційної інстанції, є явним проявом дій, що вчиняються з метою перешкоджання судочинству та затягування розгляду справи.

Внаслідок таких дій суд позбавлений можливості належним чином розглянути справу по суті у визначений процесуальним законодавством процесуальний строк.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі &qupt;Юніон Аліментаріа проти Іспанії&quri; зазначив, що заявник зобов&quсу;язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов&quго;язані із зволікання у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи наведене, суд вважає дії ОСОБА_2 щодо систематичної подачі апеляційних скарг на одне і теж саме судове рішення зловживанням процесуальними правами, що спрямоване на безпідставне затягування та перешкоджання розгляду справи, що суперечить завданню цивільного судочинства.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Частиною 4 ст.44 ЦПК України передбачено, що суд зобов'язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом

Згідно ст.143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов'язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.144 ЦПК України, одним із заходів процесуального примусу є штраф.

Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству (п.2 ч.1 ст.148 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.148 ЦПК України у випадку невиконання процесуальних обов'язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність застосування до ОСОБА_2 заходу процесуального примусу у виді накладення штрафу у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 5286 грн.

Згідно ч.5 ст.148 ЦПК України ухвала про стягнення штрафу є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Стягувачем за таким виконавчим документом є Державна судова адміністрація України.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Керуючись ст.ст. 31, 32, 44, 143, 144, 148, 358, ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 вересня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_1) в дохід державного бюджету штраф в сумі 5286 (п&quil;ять тисяч двісті вісімдесят шість) грн.

Строк пред&quly;явлення ухвали до примусового виконання в частині стягнення штрафу становить три місяці, починаючи з наступного дня після набрання нею законної сили.

Ухвала апеляційного суду в частині відмови у відкритті провадження за апеляційною скаргою набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала апеляційного суду в частині стягнення штрафу набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 30 листопада 2018 року.

Суддя Н.В. Поліщук