Справа № 347/529/18
Провадження № 22-ц/4808/206/18
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Мелінишин Г.П.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: позивача - ОСОБА_2 та її представника

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Косівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду, ухвалене головуючим суддею Крилюк М.І. 14 вересня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Косівської районної державної адміністрації, позов про позбавлення його батьківських прав. Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що відповідач з моменту народження доньки ОСОБА_6 тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ухиляється від обов'язку її матеріального утримання, не займається її вихованням, не виявляє щодо неї батьківського піклування, не спілкується з донькою, не надає доступу до культурного і духовного розвитку, не піклується про її здоров'я та фізичний розвиток, а також не цікавиться інтересами дитини та її підготовкою до самостійного життя. Посилаючись на те, що такими діями відповідач фактично самоусунувся від належного виконання ним батьківських обов'язків, просила позов задовольнити.

Рішенням Косівського районного суду від 14 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, вказує апелянт, судом першої інстанції не було враховано того, що відповідач не утримує доньку матеріально, умисно ухиляється від виконання свого обов'язку утримувати та виховувати доньку, тривалий час не виявляє до дитини батьківського піклування, не вітає її з днем народження та іншими святами, а також не бере участі у оздоровленні доньки, яка з народження є інвалідом по зору. На думку ОСОБА_2, суд безпідставно залишив поза увагою пояснення свідків про ухилення відповідача від виконання батьківського обов'язку, оскільки дана обставина була підтверджена письмовими доказами. Натомість, зазначає ОСОБА_2, судом було взято до уваги свідчення депутата Косівської міської ради ОСОБА_5 про здійснення нею перешкод у спілкуванні відповідача з донькою, повноваження якого на Черганівську сільську раду не поширюються. Позивач ОСОБА_2 звертає увагу суду й на те, що відповідач нерегулярно сплачував аліменти на утримання доньки, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, що підтверджується листом ДВС від 02.11.2017 року. При цьому, зазначає апелянт, відсутність коштів перешкоджала їй вчасно здійснювати платні медичні обстеження доньки. Також ОСОБА_2 вказує, що відповідач не з'являється на зустрічі з донькою у відповідні дні та години, які були визначені Комісією з питань захисту прав дітей Косівської РДА за його ж заявою. Посилаючись на незаконність та несправедливість рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.

В надісланому на адресу суду відзиві ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечує, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Додатково відповідач зазначив, що він вчасно сплачує аліменти на утримання доньки, що підтверджується відповідною довідкою Косівського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області та попри заборону ОСОБА_2 зустрічається із донькою в дитячому садку, який вона відвідує, дарує їй подарунки. Також ОСОБА_4 вказує, що він намагався добровільно врегулювати спір, однак позивач продовжує створювати йому перешкоди у зустрічах з донькою, заборонивши відвідувати доньку у садку. Посилаючись на вищенаведене, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримали. Додатково апелянт вказала, що відповідач з моменту народження доньки жодного разу її не бачив і на зустрічі у встановлені органом опіки та піклування години та дні побачень з донькою, не з'являється. А тому вважає, що у суду першої інстанції були підстави для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав стосовно їх доньки.

Відповідач ОСОБА_4 та представник органу опіки та піклування Косівської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, хоч судові повідомлення були надіслані їм завчасно. Разом з тим, ОСОБА_4 подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення. Отже, є правові підстави для розгляду справи у відсутності відповідача та представника органу опіки та піклування Косівської районної державної адміністрації.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції вважав, що відсутні правові підстави для позбавлення відповідача ОСОБА_4 батьківських прав, оскільки доказів його умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків немає. З цим висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд з огляду на таке.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами ст. ст. 164-167 СК України. Зокрема, ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини та рішенням Косівського районного суду від 16 грудня 2016 року, яким відповідача визнано батьком неповнолітньої ОСОБА_6 (а.с. 13-15).

Із змісту позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що відповідачу як батьку неповнолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов'язків по її вихованню, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України).

Апеляційний суд зауважує, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

З пояснень сторін, а також із показань свідків, даних при розгляді справи в суді першої інстанції вбачається, що участь батька у вихованні малолітньої доньки дійсно була недостатньою. Однак, при цьому слід зауважити, що свідомого і грубого нехтування ОСОБА_4 батьківських обов'язків при розгляді даної справи не встановлено. Більш того, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується належними та допустимими доказами, яким суд надав вірну правову оцінку, саме позивач ОСОБА_2 чинила перешкоди у спілкуванні батька з донькою, заборонивши їм бачитись, в тому числі і в дитячому садку, який відвідує дитина (а.с.43).

Звертає на себе увагу також і факт неодноразових письмових звернень відповідача ОСОБА_4 у дитячий садок, який відвідує донька, до Черганівської сільської ради та в Косівську центральну районну лікарню з метою надання йому інформації про стан розвитку та здоров'я доньки ОСОБА_6 (а.с.41, 48, 53). Дані обставини, на думку апеляційного суду, свідчать про бажання відповідача приймати участь у житті та розвитку доньки.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд констатує, що враховуючи вимоги закону щодо обов'язку батьків у вихованні дитини, свідоме бажання відповідача ОСОБА_4 виховувати свою доньку та спілкуватися з нею, відсутність будь-яких випадків, коли законом обмежене право відповідача на спілкування з дитиною, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав.

Апеляційний суд відхиляє твердження ОСОБА_2 на те, що відповідач нерегулярно сплачував аліменти на утримання доньки, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, оскільки вони спростовуються долученими до матеріалів справи розрахунком заборгованості по виплаті аліментів, здійсненим головним державним виконавцем Косівського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області та довідкою про відсутність заборгованості по сплаті аліментів (а.с. 26, 27). Із змісту зазначених документів вбачається, що відповідач ОСОБА_4 вчасно, починаючи з липня 2017 року здійснював сплату аліментів згідно виконавчого листа №347/345/17, виданого 18.07.2017 року.

Також апеляційний суд вважає голослівними твердження апелянта ОСОБА_2 про те, що відповідач з моменту народження доньки жодного разу її не бачив і на зустрічі у встановлені органом опіки та піклування години та дні побачень з донькою, не з'являється, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Інші докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Приймаючи до уваги вище викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в даній справі ухвалив рішення з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права. Доводи апелянта правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. Тому підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 24 вересня 2018 року в даній справі - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

Г.П. Мелінишин