Справа № 495/9133/16-ц
№ провадження 8/495/14/2018
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

06 листопада 2018 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого - судді Боярського О.О.,

при секретарі - Рачицькій І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами від 02.10.2017 року по справі за позовом виконувача обовязки першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до ОСОБА_2 селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання незаконним рішення, недійсним Свідоцтва про право власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення від 02.10.2017 року по справі за позовом виконувача обовязки першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до ОСОБА_2 селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання незаконним рішення, недійсним Свідоцтва про право власності на земельну ділянку. Разом із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами ОСОБА_1надав заяву про залишення позову виконувача обовязки першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури без розгляду з огляду на відсутність у прокурора повноважень та підстав для представництва у дійсній справі.

В обгрунтування вимог заяви посилається на те, що згідно отриманої від адвоката інформації заявник дізнався про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:012:0176 площею 0,093 га була передана ОСОБА_1 у власність за рішенням ОСОБА_2 селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 2687 від 29.12.2014 р. за рахунок попереднього поділу та формування земельної ділянки з номером :02:012:016 площею 0,465 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування обєктів рекреаційного призначення».

Підтвердженням того, що ділянка з кадастровим номером :02:012:0176 була відведена ОСОБА_1 у власність за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером :02:012:016 площею 0,465 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування обєктів рекреаційного призначення» є графічні матеріали (роздруківка) з Публічної кадастрової карти України щодо місця розташування архівної земельної ділянки з кадастровим номером :02:012:016 та місця розташування відведеної ділянки; інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 122875538 від 04.05.2018 р., з якої також вбачається цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :02:012:016 - для будівництва та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення, а державна реєстрація цієї ділянки відбулася ще 12.10.2004 р.

При цьому земельна ділянка з кадастровим номером :02:012:0176, що була в подальшому передана ОСОБА_1 у власність за рішенням ОСОБА_2 селищної ради, була сформована до прийняття спірного рішення, про що свідчить дата реєстрації цієї ділянки у державному земельному кадастрі, а саме - 23.12.2014 р.

Заявник вважає, що викладені обставини, які існували під час розгляду справи та прийняття рішення, та про які він дізнався лише 31.08.2018 року, є нововиявленими обставинами, оскільки не були та не могли бути відомими на час розгляду справи, і судом ці обставини не були встановлені.

Ухвалою суду від 16.10.2018 року було відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

У судове засідання представник Білгород-Дністровської місцевої прокуратури не з'явився, про час і місце розгляду заяви повідомлявся належним чином, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки (а.с. 155). Причини неявки суду не відомі.

Представник відповідача ОСОБА_2 селищної ради у судове засідання не з'явився, про час і і місце розгляду заяви повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Причина неявки суду не відома.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, яка діє на підставі ордеру, надала до суду письмову заяву, в якій просила задовольнити заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та залишити позов прокурора без розгляду. Розгляд справи просила здійснити у її відсутності.

Представник третьої особи виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду заяви повідомлявся належним чином, що підтверджується розпискою, наявною у матеріалах справи (а.с. 156). Причина неявки суду не відома.

Дослідивши матеріали заяви, суд вважає за необхідне задовольнити заяву ОСОБА_1 та скасувати судове рішення з постановленням ухвали про залишення позову без розгляду.

Згідно з ч.1 ст. 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (п.1 ч.2 ст. 423 ЦПК).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.10.2017 року було задоволено позов виконуючого обовязки першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до ОСОБА_2 селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання незаконним рішення, недійсним Свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Визнано незаконним рішення ОСОБА_2 селищної ради від 29.12.2014 № 2687 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0930 га (кадастровий номер :02:012:0176) для індивідуального дачного будівництва за адресою: бульвар Золотий беріг, ділянка 41/12 Лиманський район смт Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області».

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії, індексний номер 32217633 щодо земельної ділянки площею 0,093 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, бульвар Золотий беріг, земельна ділянка 41/12 (кадастровий номер :02:012:0176).

Стягнуто з ОСОБА_2 селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір в розмірі 1378 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір в розмірі 1378 гривень.

В обґрунтування підстав для задоволення позову, суд посилається на те, що спірна земельна ділянка була передана ОСОБА_1 за рахунок земельної ділянки загальною площею 1,5244 га., що перебувала у користуванні Департаменту державної автомобільної інспекції МВС України та мала цільове призначення "для розміщення готельного комплексу "Стрела". Отже, цільове призначення земельної ділянки було змінено, а саме - замість призначення «для розміщення готельного комплексу «Стрела» спірна земельна ділянка сформована для індивідуального дачного будівництва. Тобто, формування земельної ділянки з кадастровим номером :02:012:0176 мало відбуватися не за технічною документацією, а за проектом землеустрою.

Матеріалами, що були надані заявником, повністю підтверджується той факт, що ділянка з кадастровим номером :02:012:0176 була відведена ОСОБА_1 у власність за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером :02:012:0016 площею 0,465 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування обєктів рекреаційного призначення», що підтверджується графічними матеріалами (роздруківка) з Публічної кадастрової карти України щодо місця розташування архівної земельної ділянки з кадастровим номером :02:012:0016 та місця розташування відведеної ОСОБА_1 ділянки; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 122875538 від 04.05.2018 р., з якої також вбачається цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :02:012:0016 - для будівництва та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення, а державна реєстрація цієї ділянки відбулася ще 12.10.2004 р.

При цьому земельна ділянка з кадастровим номером :02:012:0176, що була в подальшому передана ОСОБА_1 у власність за рішенням ОСОБА_2 селищної ради, була сформована до прийняття цього спірного рішення, про що свідчить дата реєстрації цієї ділянки у державному земельному кадастрі, а саме - 23.12.2014 р.

Суд вважає, що викладені обставини, які існували під час розгляду справи та прийняття рішення, та про які заявник дізнався лише 31.08.2018 року, є нововиявленими обставинами, оскільки не були та не могли бути відомими ОСОБА_1 на час розгляду справи і судом ці обставини не були встановлені.

Вказані обставини суттєво впливають на правову кваліфікацію спірних правовідносин та є підставою для відмови у позові, що підтверджується наступним.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Земельного кодексу України в редакції від 06.09.2014 р., чинній на час спірних правовідносин, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення:

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення: є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Серед кожної категорії земель відокремлюють види цільового призначення земель (види використання земель).

Відповідно до ст. 51 ЗК України в редакції від 06.09.2014 р. чинній на час спірних правовідносин, до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічнихстежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Види цільового призначення земель визначаються з урахуванням Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 р. № 548, що зареєстровано у Міністерстві юстиції України 1 листопада 2010 р. за № 1011/18306 (надалі - КВЦПЗ).

Відповідно до розділу II КВЦПЗ (в редакції від 03.12.2012 р., чинній на час спірних правовідносин) земельні ділянки «для індивідуального дачного будівництва», так само, як і «для будівництва та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення» віднесено Секції «Е» (п.п. 07.03, 07.01) - «Землі рекреаційного призначення».

Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером :02:012:0016 площею 0,465 га, за рахунок якої було сформовано спірну земельну ділянку з кадастровим номером :02:012:0176, відносилися до земель рекреаційного призначення.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Таким чином, визначення ОСОБА_2 селищною радою цільового призначення спірної земельної ділянки «для індивідуального дачного будівництва» під час поділу відбулося в межах категорії земель рекреаційного призначення відповідно до п.1 ст.19, ст. 51 ЗК України, тобто у повній відповідності до вимог ч.5 ст.20 ЗК України.

Також, враховуючи, що земельні ділянки з кадастровими номерами :02:012:0016 та :02:012:0176 відносилися до однієї категорії - «землі рекреаційного призначення», виходячи з положень ч.5 ст. 20 Земельного кодексу України, вбачається відсутність обовязку щодо формування спірної земельної ділянки за проектом землеустрою з огляду на наступне.

Так, положеннями ч.1 ст. 79-1 Земельного кодексу України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч. 2 ст.79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Згідно ч. 6 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Згідно ч. 4 ст 79-1 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Таким чином, формування земельної ділянки з кадастровим номером :02:012:0176 відбулося за рахунок поділу раніше сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :02:012:0016, без зміни їх цільового призначення, тобто у повній відповідності з чинним законодавством.

З огляду на викладене, висновки щодо необхідності розробки проекту землеустрою, а не технічної документації щодо поділу, з посиланням на зміну цільового призначення та формування нової земельної ділянки, спростовуються нововиявленими обставинами та чинним законодавством.

Крім того, формування та державна реєстрація спірної земельної ділянки площею 0,0930 га з кадастровим номером :02:012:0176 відбулася 23.12.2014 року, тобто до прийняття рішення ОСОБА_2 селищною радою від 29.12.2014 року №2687 про надання цієї ділянки у власність ОСОБА_1

Отже, предметом спірного рішення не було ані затвердження технічної документації щодо поділу та обєднання, ані встановлення чи зміна цільового призначення.

Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

За таких обставин на час прийняття рішення ОСОБА_2 селищної ради - 29.12.2014 № 2687 земельна ділянка з цільовим призначенням «для індивідуального дачного будівництва» вже була сформована та зареєстрована за кадастровим номером :02:012:0176.

З огляду на викладене, слід зробити висновок, що спірним рішенням ОСОБА_2 селищної ради від 29.12.2014 № 2687 цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :02:012:0176 не змінювалося; формування нової земельної ділянки не відбувалося.

З огляду на доводи заявника щодо наявності підстав для залишення позову виконуючого обовязки першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури без розгляду, суд приходить до наступних висновків.

Стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначає правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і спрямований на забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля.

Пункт перший ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», визначає одним з основних завдань державного контролю за використанням та охороною земель забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України.

Частиною 1 ст. 5 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Відповідно до ч. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року за № 15 «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» із змінами відповідно до Постанови кабінету Міністрів України від 22.07.2016 року № 42 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (ОСОБА_4) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року за № 910-р, погоджено пропозицію Міністерства аграрної політики та продовольства України, щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року за № 15 «Про державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» функцій і повноважень Державної інспекції сільського господарства, що припиняється, із здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості грунтів.

Частиною 3 вищевказаної Постанови визначено, що основними завданнями ОСОБА_4 окрім іншого є: реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Відповідно до п. 25-1) ч. 4 Постанови, ОСОБА_4 відповідно до покладених на нього завдань, в тому числі організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за:

дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок;

дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю;

використанням земельних ділянок відповідно до цільового призначення;

дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах.

Зазначені положення п. 25-1) ч. 4 Постанови також визначенні у ст. 6 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель», а саме: до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належать:

а) здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині: додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю;

виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням;

додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок.

Відповідно до абз. 5 п. 5-1 Постанови, посадові особи ОСОБА_4 та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право:

безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель;

складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності;

звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився;

викликати громадян, у тому числі посадових осіб, для отримання від них усних або письмових пояснень з питань, повязаних з порушенням земельного законодавства;

передавати до органів прокуратури, органів дізнання та досудового слідства акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки злочину.

Відповідно до п. 6 Постанови, ОСОБА_4 для виконання покладених на нього завдань має право:

1) залучати в установленому порядку до виконання окремих робіт, участі у вивченні окремих питань учених і фахівців (за їх згодою), працівників центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій (за погодженням з їх керівниками);

2) одержувати безоплатно від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та їх посадових осіб, а також громадян та їх обєднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань.

Статтею 6 Конституції України закріплено принципи поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також здійснення повноважень органами законодавчої, виконавчої та судової влади у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади.

Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.

Частиною 1 ст. 4 ЗУ «Про центральні органи виконавчої влади», міністерства та інші центральні органи виконавчої влади є юридичними особами публічного права.

Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади набувають статусу юридичної особи з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про їх державну реєстрацію як юридичної особи.

Згідно положень ст. 5 ЗУ «Про центральні органи виконавчої влади», міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 5 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру», постановлено утворення як юридичних осіб публічного права територіальні органи Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру згідно додатку, в тому числі Головне Управління ОСОБА_4 (Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру) в Одеській області.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» здійснення державного нагляду (контролю) є основним завданням центральних органів виконавчої влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 вказаної статті, визначено, що територіальні органи центрального органу виконавчої влади діють на підставі положень, що затверджуються керівником центрального органу виконавчої влади.

Типове положення про територіальні органи центрального органу виконавчої влади затверджується Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року за № 333, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 25.10.2016 року за № 1391/29521, затверджено Положення про Головне Управління ОСОБА_4 в Одеській області.

Відповідно до цього Положення Головне Управління ОСОБА_4 в Одеській області, відповідно до покладених на нього завдань, окрім іншого здійснює:

ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку;

здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації;

веде поземельні книги та видає витяги із Державного земельного кадастру про земельні ділянки;

здійснює державний нагляд у сфері землеустрою;

вносить у встановленому порядку до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотання щодо:

приведення у відповідність до законодавства прийнятих ними рішень з питань регулювання земельних відносин, використання та охорони земель.

Посадові особи Головного управління в межах своїх повноважень мають право:

безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель;

звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився;

передавати до органів прокуратури, органів досудового розслідування акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки злочину;

одержувати безоплатно від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та їх посадових осіб, а також громадян та їх об'єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на них завдань.

Вищевказані норми права дають змогу зробити висновок про наявність уповноваженого державою органу, щодо здійснення функцій нагляду та контролю у відносинах державної реєстрації земельних ділянок, скасуванні такої реєстрації, обмеження у їх використанні, приведення у відповідність до законодавства прийнятих органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування рішень з питань регулювання земельних відносин.

Державний нагляд (контроль) щодо додержання органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність, зміни цільового призначення здійснює державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (ОСОБА_4) в особі його територіальних управлінь.

Окрім того ОСОБА_4, його територіальні управління та посадові особи не позбавлені можливості звертатись до суду особисто або передавати прокуратурі матеріали перевірок про протиправні дії та ухваленні рішення, адже така заборона не може існувати відносно центрального органу виконавчої влади та її територіальних підрозділів.

Згідно ч 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

В свою чергу, ч. 4. ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року №3-рп/99, під представництвом прокуратурою України інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України та законами України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Таким органом, відповідно до ст.ст. 6-7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

В Постанові № 7 Пленуму ВГСУ від 14.07.2016 зроблено наступний правовий висновок: інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором. Звертаючись до суду, прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва у порядку, передбаченому частиною другою або третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Слід враховувати, що прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду із представництвом інтересів держави або громадянина, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень.

Зазначені обставини повинні перевірятися судом при зверненні прокурора з відповідною заявою або скаргою до суду. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб'єктом владних повноважень".

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постановах Вищого господарського суду України від 20.04.2016 року у справі №925/1476/15 та від 11.05.2016 року у справі № 911/3407/15, де зазначено, що застосовуючи положення ГПК України та Закону України «Про прокуратуру», суди у своїх висновках дійшли висновку, що місцеві суди мали повернути таку заяву в порядку, встановленому ст. 63 ГПК України, оскільки позивачем у справі мали виступати органи місцевого самоврядування, які наділені правом самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах закону.

Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора в судовому провадженні та вирішує, наскільки участь прокурора в розгляді справи відповідає принципу рівності сторін, вивчаючи кожний випадок окремо.

Так, у справі «Gregorio de Andrade v. Portugal» (№41537/02, 14.11.2006) ЄСПЛ відзначив, що держава несе відповідальність за дії або бездіяльність працівників прокуратури при виконанні ними службових обовязків (п.38).

Крім того, у справі «Ferreira Alves v. Portugal» (№25053/05, 21.06.2007) ЄСПЛ наголосив, що не має значення, чи виступає прокурор як сторона у справі, оскільки він може вплинути на рішення суду, і такий вплив потенційно може бути не на користь заявника (п.38).

У справі «Менчинська проти Росії» (№42454/02, 15.01.2009) Євросуд відзначив, що сторонами цивільного провадження є позивач та відповідач, яким надаються рівні права, зокрема право на юридичну допомогу. Підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або коли потрібно захистити інтереси держави (п.35). Просте повторення прокуратурою правових доводів, які наводяться однією зі сторін процесу, має сенс лише в тому випадку, коли це відбувається з метою впливу на суд. У звязку з цим ЄСПЛ послався на резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи №1604 (2003) щодо ролі прокуратури в демократичному суспільстві, заснованій на верховенстві права, відповідно до якої її функції не повинні давати приводу для конфлікту інтересів або бути перепоною для окремих осіб для звернення за захистом своїх прав (п.38). У цій справі Євросуд констатував, що втручання прокурора у розгляд справи на стадії оскарження рішення завдало шкоди зовнішнім ознакам справедливого судового розгляду та принципу рівності сторін (п. 39).

У справі «Корольов проти Росії, №2» (№5447/03, 1.04.2010) ЄСПЛ установив: «Прокурор вступив у справу на стадії касаційного провадження, і такий вступ зводився до простої підтримки рішення суду першої інстанції, тобто повторення правових доводів відповідачів, що мало на меті вплинути на суд. Отже, принцип процесуальної рівності, який вимагає встановлення справедливого балансу інтересів сторін, у такій справі дотримано не було».

Отже законодавець визначає, що прокурор може звернутися до суду з позовом лише у випадку відсутності відповідного компетентного органу або нездійснення чи неналежного здійснення останнім чи іншим субєктом відповідних владних повноважень.

При цьому прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав такого представництва та надати докази на підтвердження того, що він попередньо повідомляв про це відповідні компетентні органи, які мали б самостійно захищати інтереси держави.

Вказана правова позиція також викладена в ухвалі Верховного Суду від 19.07.2018 року спправа №822/1169/17 (провадження "К/9901/48834/18).

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Не долучивши доказів того, що до подання позовної заяви Позивач повідомляв компетентний держорган про здійснення представництва його інтересів в суді, прокурор може отримати ухвалу суду про повернення такої заяви (Постанова ВГСУ від 16.03.2016 №914/3403/15).

З наданих Виконувачем обов'язків першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури матеріалів до позовної заяви вбачається відсутність інформації про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та доказів про повідомлення Позивачем ОСОБА_4 та (або) його територіальні управління про здійснення представництва його інтересів в суді.

Так само позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_4, як орган компетентний здійснювати нагляд за дотриманням законодавства у спірних правовідносинах, звертався до прокурора або органу місцевого самоврядування ОСОБА_2 селищної ради з клопотання про відновлення порушених прав та приведення у відповідність до законодавства прийнятого селищною радою рішення з питань регулювання земельних відносин.

Частиною 1 ст. 46 ЦПК України, передбачено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обовязки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Частина друга ст. 48 ЦПК України визначає, що позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом ст. 56 ЦПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор може звертатись до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або держави чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах; прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому ЦПК України та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Частиною 4 ст. 56 ЦПК України, визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу щодо залишення позовної заяви без руху, повернення заяви.

Положення ст. 185 ЦПК України застосовуються до відкриття провадження по справі.

Зважаючи на те, що обставини, які свідчать про відсутність у прокурора повноважень на ведення справи були виявлені після відкриття провадження по справі, суд вважає за доцільне застосувати в даному випадку положення п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Встановлені у судовому засіданні обставини, надані письмові пояснення ОСОБА_1, досліджені у сукупності докази дають достатні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про залишення позовної заяви виконуючого обовязки першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури без розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 429 ЦПК України, за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 429 ЦПК України у разі задоволення заяви про перегляд судового рішення з підстав, визначених ч. 2, п. 1,3 ч. 3 ст. 423 ЦПК України, та скасування судового рішення, що переглядаєтьс, суд ухвалює рішення якщо переглядається рішення суду.

З огляду на викладені обставини, суд вважає за необхідне задовольнити заяву ОСОБА_5 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та скасувати рішення суду від 02.10.2017 року та залишити без розгляду позовну заяву виконуючого обовязки першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до ОСОБА_2 селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання незаконним рішення, недійсним Свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Згідно з ч.6 ст. 429 ЦПК України, з набранням законної сили новим судовим рішенням втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі.

На підставі викладеного та керуючись 258, 259, 429 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення від 02.10.2017 року по справі №495/9133/16-ц задовольнити.

Скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.10.2017 року по справі №495/9133/16-ц за позовом виконувача обовязки першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до ОСОБА_2 селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання незаконним рішення, недійсним Свідоцтва про право власності на земельну ділянку у зв'язку з нововияленими обставинами.

Залишити позовну заяву виконувача обовязки першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до ОСОБА_2 селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання незаконним рішення, недійсним Свідоцтва про право власності на земельну ділянку - без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.О.Боярський