Справа № 466/532/16 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/6937/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

З участю: представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 17 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання повнолітніх дітей,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що до 29 липня 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі народилися діти: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2003 року стягнуто з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання дочок у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, але не менше ? неоподаткованого мінімуму доходів громадян на кожну дитину щомісячно, починаючи з 09 липня 2003 року до їх повноліття. Після досягнення повноліття дочки продовжують навчання на платній основі та перебувають на її утриманні, а відповідач матеріальної допомоги їм не надає, а тому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітніх дітей, які продовжують навчання у розмірі ? частини всіх його доходів щомісяця та понесені нею додаткові витрати на оплату їхнього навчання у розмірі 16 342 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим, та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права при неповно встановлених обставинах. Відмовляючи в задоволенні позову суд не взяв до уваги надані докази, а саме свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, довідки з місця навчання з відміткою про дату його закінчення, угоди про навчання на денній формі навчання та квитанцій про сплату коштів за навчання. Зазначає, що в даному випадку підлягала до застосування ст.199 Сімейного кодексу України. Звертає увагу, що кошти на навчання дітей нею були сплачені ще в той час як діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були неповнолітніми у зв"язку з чим суд зобов"язаний був застосувати до спірних правовідносин ч.1 ст.185 СК України. Просить рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 17 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти в розмірі 1/2 всіх його доходів щомісяця на утримання повнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які продовжують навчання, починаючи з часу позовної заяви та до закінчення навчання останніми або до досягнення ними двадцяти трьохрічного віку та стягнути з ОСОБА_3 на її користь половину понесених нею додаткових витрат на оплату навчання повнолітніх дітей в розмірі 16342 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 зазначає, що вважає ухвалене рішення таким, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу безпідставною. Стверджує, що діти на момент звернення позивача з позовом є повнолітніми. Довідка, на яку посилається позивач видана 19.12.2015 року, а тому не засвідчує обставин проживання повнолітніх дітей з позивачем, а відтак є недоведеним право позивача на звернення з позовом про стягнення аліментів на їх утримання. Стверджує, що договори про навчання, які є в матеріалах справи не свідчать про те, що діти на момент розгляду справи в суді є студентами вказаного вузу, продовжують навчання та потребують матеріальної допомоги. Звертає увагу, що надані позивачем докази після скасування ухвали апеляційного суду не можуть братися судом до уваги, оскільки не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а відтак подані з порушенням ст.367 ЦПК України, який набрав чинності 15.12.2017 року та дослідження таких доказів буде суперечити принципу рівності та змагальності сторін процесу. Стверджує, що немає можливості надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітніх дочок, оскільки з вересня 2016 року не працює, однак позивач протягом серпня 2015 року придбала п'ять земельних ділянок та в жовтні 2016 року квартиру у м.Львові, що свідчить про її спроможність утримувати повнолітніх дочок. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи, перевіришви законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є колишнім подружжям.

29 липня 2003 року рішенням Шевченківського районного суду м.Львова шлюб між сторонами по справі розірвано.

Від спільного подружнього життя у сторін народилося двоє доньок: дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Постановою Шевченківського районного суду м.Львова від 18.07.2003 року стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти в розмірі 1/3 частини із всіх видів заробітку, але не менше ? неоподаткованого мінімуму доходів громадян на кожну дитину щомісячно, починаючи з 09 липня 2003 року до їх повноліття.

На даний час діти є повнолітніми, однак продовжують навчання.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України (далі СК) батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ст.185 ч.1 СК той з батьків з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов»язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Із зібраних по справі доказів та вимог ст.ст. 180, 185 СК не вбачається підстав для стягнення додаткових витрат на повнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 198 СК батьки зобов»язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

У статті 199 СК прописано, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв»язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов»язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син. А також самі дочка, син, які продовжують навчання.

У відповідності до ст.182 СК при визначенні розміру аліментів суд врховує: 1) стан здоров»я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення .

На зазначені підстави та умови стягнення аліментів на дітей, які продовжують навчання звернуто увагу у роз»ясненнях постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Про те, що діти сторін по справі навчаються позивачем підтверджено копіями двосторонніх Договорів про підготовку фахівців з вищим освітньо-кваліфікаційним рівнем-бакалавр, укладеними між ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та Львівським національним університетом ім.Ів.Франка від 07 серпня 2015 року (договір №1971с-15 та договір №1572с-15) та копією довідки з місця проживання про склад сім»ї і прописки від 04 листопада 2015 року згідно якої позивач ОСОБА_4 прописана та проживає у АДРЕСА_1 разом із своїми доньками ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Згідно долучених до справи квитанцій за оплату навчання дітей встановлено, що за перший рік навчання позивачем оплачено 32 684,00 грн (а.с.13). Згідно довідки від 24.12.2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є студентами першого курсу навчання денного відділення факультету міжнародних відносин з терміном навчання до 2019 року. (а.с.14).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності вимог позивача про необхідність стягнення аліментів на час навчання дітей та додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей.

Із матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_4 звернулася в суд із зазначеним позовом 20.01. 016 року , тобто після досягнення дітьми повноліття.

Справа перебувала на розгляді у трьох інстанціях та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_4 Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року скасовано, справу передано на новий судовий розгляд.

Відповідно до ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За період з часу подачі позовної заяви 20.01.2016 року позивачем не додано до матеріалів справи доказів чи діти продовжують навчання, на якій формі навчання, чи отримують стипендію, що змінилося у матеріальному становищі позивача, дітей. Відтак, колегія судів виходить із наявних у матеріалах справи доказів .

Із долучених до матеріалів справи відповідачем ОСОБА_3 доказів, його пояснень встановлено, що останній не має можливості надавати матеріальну допомогу на додаткові витрати на неповнолітніх дітей, а в подальшому на витрати повнолітніх дітей на час їх навчання.

Із долученої до матеріалів справи копії трудової книжки ОСОБА_3 вбачається, що такий не працює з 15.09.2016 року. Згідно пояснень, ОСОБА_3 перебуває на утриманні матері-пенсіонерки, яка проживає в однокімнатній квартирі. Інших доходів немає. На праві власності немає дорогоцінних речей, нерухомості.

Із довідки Львівського міського центру зайнятості від 29.03.2018 року його дохід за період з 07 лютого 2018 року по 28 лютого 2018 року становить 291, 43 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у відповідача ОСОБА_3 відсутні грошові кошти в межах суми прожиткового мінімуму 1762 грн. визначеного Законом України «Про Державний бюджет на 2018 рік».

Колегія суддів не вбачає підстав стягнення додаткових витрат з відповідача за час навчання дітей, коли такі були неповнолітнімти, оскільки звернення ОСОБА_4 в суд із зазначеним позовом відбулося 20.01.2016 року тобто в період часу, коли діти були повнолітні та навчалися на другому курсі.

Однак, ні стороною позивача, ні відповдачем не педставлено доказів про те, що відповідач ОСОБА_3 може та має матеріальну можливість утримувати повнолітніх дітей на час їх навчання, хоч це не позбавляє обов»язку останнього при можливості утримання дітей.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Враховуючи неспроможність відповідача через низький рівень матеріального забезпечення та відсутність постійного місця роботи надавати матеріальне забезпечення дітям, колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додежанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 374 ч.1 п.1, 375, 83, 384, 391 ЦПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сил из дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст. 389, 391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 червня 2018 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

Т.І. Приколота