Справа № 199/9171/16-ц
(2/199/515/18)
06 лютого 2018 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська
У складі: головуючого судді Якименко Л.Г.
за участю секретаря Борулько М.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 організації «Дніпропетровська незалежна Правозахисна ОСОБА_1 організація», в інтересах ОСОБА_2, який є членом організації, до ОСОБА_3, треті особи Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Новокодацький відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих незаконними діями внаслідок злочину, -
Позивач ОСОБА_1 організація «Дніпропетровська незалежна Правозахисна ОСОБА_1 організація» звернулась до суду в інтересах свого члена ОСОБА_2 з позовом до відповідачки ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих незаконними діями внаслідок злочину.
На підставі вказаного рішенням був виданий виконавчий лист від 15.08.2013 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 91 761,52 грн., який поданий на виконання до Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ.
Також позивач зазначив, що відповідачкою здійснено злочинне посягання у вигляді невиконання рішення суду Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2013 року про стягнення шкоди, на його майно, чим заподіяно моральної шкоди у вигляді фізичних і душевних страждань.
Через тривалий термін, що становить понад 49 місяців, невиконання рішення суду Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2013 року, за яким з відповідачки на користь позивача стягнуто 91 761,52 гривень, позивач позбавлений можливості ведення нормального способу життя, оскільки постійно витрачає свій час для відстоювання своїх прав в органах державної влади різних рівнів, що порушує нормальне здійснення ним підприємницької діяльності, яка є єдиним джерелом доходу його родини.
У відшкодування моральної шкоди позивач просив стягнути з відповідачки 156 800,00 гривень на користь ОСОБА_2, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати у сумі 3 200,00 гривень, яка помножена на термін невиконання рішення суду 09.07.2013 року тривалістю у 49 місяців.
Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив справу слухати за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував, про що надав письмову заяву.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідачка у судове засідання не з'явилась, причину неявки суду не повідомила, заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, а також відзив на позов до суду не надавала, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином за останнім відомим суду місцем проживання, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає до вимогам ст. 280 ЦПК України.
Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, проти позовних вимог не заперечувала, просила справу слухати за її відсутність, про що надала письмову заяву.
Представник третьої особи Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в судове засідання не зявився, проти позовних вимог не заперечував, просив справу слухати за його відсутність, про що надав письмову заяву.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково за наступних підстав.
У судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суд м. Дніпропетровська від 09 липня 2013 року по цивільній справі №199/5590/13-ц (2/199/2339/13) з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуті грошові кошти в розмірі 91 761,52 гривня (а.с. 12-13)., яке набрало чинності 09 серпня 2013 року.
На підставі вказаного рішенням був виданий виконавчий лист від 15.08.2013 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 91 761,52 грн., який поданий на виконання до Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ (а.с. 14).
Станом на 25.09.2017 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2013 року по цивільній справі №199/5590/13-ц (2/199/2339/13) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення шкоди, завданої незаконними діями внаслідок злочину, не виконано й до теперішнього часу.
Пунктом 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України закріплено, що основними засадами судочинства є обовязковість рішень суду. За ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обовязковим до виконання.
Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
За ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно з ст. 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон).
Згідно з ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.
Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідальність за порушення грошового зобовязання регламентується ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За ст. 530 ЦК України встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Частинами 1 і 2 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
За ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
П. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності в тому числі інтелектуальних прав, наданих споживачам, інших цивільних прав,у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
П.20 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя», розяснено, що відповідно до частини першої статті 15 Закону України "Про міжнародні договори України" Україна, виступаючи за сумлінне виконання міжнародних договірних зобов'язань, тим самим підтверджує проголошене в статті 18 Конституції України прагнення неухильно дотримуватися загальновизнаних принципів і норм міжнародного права.
Під загальновизнаними принципами міжнародного права згідно зі Статутом ООН, Декларацією про принципи міжнародного права, що стосується дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту Організації Об'єднаних Націй 1970 року, слід розуміти основні імперативні норми міжнародного права, які приймаються і визнаються міжнародною спільнотою держав у цілому і відхилення від яких є неприпустимим.
За ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Відповідно до ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з ст.1 Протоколу №994-535 до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи вимоги ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», щодо застосування судами при розгляді справ Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, як джерел права, суд дійшов висновку, що невиконання відповідачкою своїх обовязків перед позивачем відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2013 року, порушують права позивача згідно п. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру та згідно з ст. 1 Протоколу № №994-535 до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» на мирне володіння своїм майном, позбавлення власності на яке, може інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, дана правова позиція також знайшла своє відображення у рішенні Європейського суду з прав людини від 22.11.2007 року по справі «ОСОБА_5 проти України» за яким, встановлено, що неможливість отримати виконання рішення на користь ОСОБА_5 становить втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном.
Також суд вважає, що неправомірними діями відповідачки позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в негативних емоціях та стресі, які зазнав позивач, витрачаючи свій час на звернення до різних інстанцій для примусового виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2013 року.
Враховуючи тривалість перенесених позивачем душевних страждань, приниження його людської гідності через відсутність можливості реалізувати своє право на вільне володіння та розпорядження своїми грішми, що призвело до порушення звичайного укладу життя позивача та його родини, суд вважає стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 10 000,00 гривень, що є, на думку суду, співмірним заподіяній позивачу матеріальній шкоді, з урахування того, що правовідносини з приводу відшкодування шкоди виникли між сторонами ще в 2013 році.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачки ОСОБА_3 на користь держави підлягають судові витрати у сумі 1642,41 гривень (937,61 грн.+704,80 грн.).
Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 18, 80, 81, 82 89, 131, 141, 223, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 9, 129 Конституції України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 23, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 611, 612 ЦК України, суд -
Позов ОСОБА_1 організації «Дніпропетровська незалежна Правозахисна ОСОБА_1 організація», в інтересах ОСОБА_2, який є членом організації, до ОСОБА_3, треті особи Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Новокодацький відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих незаконними діями внаслідок злочину, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2, матеріальні збитки від інфляції за період з 15.08.2013 року по 25.09.2017 року в розмірі 82 401,80 гривень, 3% річних за період з 15.08.2013 року по 25.09.2017 року в розмірі 11 358,29 гривень та у відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 гривень, а всього 103760,09 гривень.
Стягнути з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1642 гривень 41 копійка на користь держави.
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: