ПОСТАНОВА

Іменем України

29 листопада 2018 року

м. Кропивницький

справа № 390/341/18

провадження № 22-ц/4809/430/18

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Кіселика С.А., Мурашка С.І.,

секретар судового засідання Савченко Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Гаївська сільська рада Кіровоградського району Кіровоградської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 вересня 2018 року в складі головуючого - судді Терещенка Д.В. за позовом ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_2, до Гаївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, про встановлення юридичного факту та фактичного прийняття майнового права,-

ВСТАНОВИВ:

19.03. 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Гаївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог просив встановити факти, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року є сином ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року; що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, проживав разом із нею та батьком ОСОБА_3, однією родиною.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що встановлення вказаних юридичних фактів необхідне для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 у вигляді права на земельну частку (пай).

Позивач посилався на те, що його батько ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, вони до дня смерті проживали однією сімє'ю за адресою в АДРЕСА_1, та вели спільне господарство. Оскільки батько та його дружина наприкінці життя потребували стороннього догляду, позивач проживав разом з ними та надавав їм посильну допомогу. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на право на земельну частку (пай), яке належало їй на підставі сертифікату, виданого на її ім'я 16.08.2001 року. Після смерті батька та його дружини він фактично прийняв спадщину, так як проживав разом з ними в АДРЕСА_1 до 2003 року, проте, звернувшись до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини, отримав роз'яснення про необхідність встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 Вважає, що є спадкоємцем померлої ОСОБА_4 за законом четвертої черги, відповідно до ст. 1264 ЦК України, оскільки проживав з нею однією сімє'ю протягом останніх п'яти років її життя.

Заочним рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з його необґрунтованості та недоведеності.

В апеляційній скарзі позивачем ставиться питання про скасування судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначено, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Він не має іншої можливості одержати підтвердження того, що є сином померлого ОСОБА_3, оскільки у документах, які посвідчують цей факт допущено помилку на етапі їх складання, відмова у встановленні такого факту фактично свідчить про відмову у доступі до правосуддя, оскільки іншим чином особа позбавлена можливості підтвердити факт родинних відносин із померлим.

Чинним законодавством не передбачений інший позасудовий порядок встановлення юридичних фактів, а перелік наведений у ст. 315 ЦПК не є вичерпним, тому суд мав встановити юридичний факт або відмовити у ньому, а не робити висновки щодо можливості чи неможливості спадкування заявника внаслідок встановлення, або не встановлення факту.

Вважає, що обидві вимоги і щодо встановлення факту батьківства і про спільне проживання заявника із ОСОБА_4 безпідставно були відхилені судом, за наявності належних доказів, що підтверджують данні факти.

Гаївська сільська рада в судове засідання свого представника не направила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши пояснення представника позивача - адвоката ОСОБА_2, яка підтримала доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження, виданого повторно 08 квітня 2014 року, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, його батьками записані ОСОБА_3 та ОСОБА_6, що також підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст. 126, 133, 135 СК України (а.с.8, 15-16).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 (а.с.7).

Згідно свідоцтво про укладення шлюбу (а.с.12) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 07.06.1984 року.

Після смерті ОСОБА_4 на її ім'я був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) КСП "Гаївське", від 16.08.2001 року, на підставі рішення Кіровоградської райдержадміністрації від 10 квітня 1997 року (а.с.17-18).

Згідно довідки Гаївської сільської ради № 176 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року, померла ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 з 1974 року і до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 року. На день смерті спадкодавця в вищезазначеному будинку не зареєстрований, але проживав ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 до 2003 року. В 2003 році будинок був проданий, померла виписана з будинку в зв'язку із смертю. Заповіт від імені ОСОБА_4 виконкомом Гаївської сільської ради не складався (а.с.13).

При зверненні в нотаріальну контору з питання оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4, 10.02.2015 року позивачу було роз'яснено, що він може в судовому порядку встановити факт проживання однією сімє'ю з померлою ОСОБА_4, відповідно до ст. 1264 ЦК України (а.с.24).

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті спадкодавця, спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Заповіту ОСОБА_4 не залишила, що підтверджується довідкою Гаївської сільської ради, тому має місце спадкування за законом.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільний кодекс УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

При вирішенні питання, хто є спадкоємцями за законом, враховуються такі юридичні факти як: родинні стосунки (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця.

Відповідно до статей 529-531 ЦК УРСР, які діяли на час відкриття спадщини, за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті.

Пасинки і падчерки не наслідують після смерті вітчима і мачухи, оскільки не є з ними ріднею. Вони можуть наслідувати в загальному порядку, як утриманці спадкодавця.

На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

Норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Особи, які мали право на обов'язкову частку в спадщині на підставі ст. 535 ЦК УРСР, у тому числі й утриманці померлого, проте не здійснили дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР), можуть звернутися з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (ст. 550 ЦК УРСР).

У разі продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за позовом осіб, які мають право спадкування за законом відповідно до статей 529 - 531, 535 ЦК УРСР, спадкування спадкоємцями за законом третьої, четвертої та п'ятої черг (статті 1263 - 1265 ЦК) та визначення судом додаткового строку для прийняття спадщини зазначеними категоріями осіб не допускається.

Якщо спадщина відкрилась після 1 липня 2003 року та не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування на підставі ЦК УРСР, право спадкування виникає також у спадкоємців за законом третьої, четвертої та п'ятої черг ("нових черг") відповідно до статей 1263 - 1265 ЦК.

Правові норми в ЦК Української РСР, які регулюють встановлення факту проживання осіб однією сім'єю, були відсутні.

Таким чином, згідно ст.ст. 529, 530, 531 ЦК УРСР, ОСОБА_1 на час відкриття спадщини до кола осіб, які могли бути спадкоємцями не відносився, отже він не являється спадкоємцем за законом після смерті своєї мачухи ОСОБА_4, а тому безпідставно посилається на те, що як законний спадкоємець прийняв спадщину і встановлення зазначених ним фактів потрібне для оформлення свого права на спадщину після смерті ОСОБА_4

Суд дійшов правомірного висновку, що факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сімє'ю юридичного значення не має та встановленню у судовому порядку не підлягає.

Крім того, позивач для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 просить встановити факт що він є сином ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, оскільки при видачі йому в 1999 році паспорту, його прізвище «Кириченко», як зазначено в свідоцтві про його народження, в паспорті було невірно записано, як «Кіріченко».

Відповідно до абзаців 1, 2 п.7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають право юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, раніше ніж ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім'я останньої виданий після її смерті.

Вбачається, що ОСОБА_3, щодо якого позивач просив встановити факт родинних відносин, не був спадкоємцем особи, на ім'я якої видано сертифікат на земельну частку (пай), тому не міг успадкувати майнові права померлої ОСОБА_4

Про інше майно, на яке відкрилась спадщина після смерті ОСОБА_3, позивачем не зазначено.

В даному випадку встановлення факту родинних відносин не тягне за собою юридичних наслідків, тому ця вимога позивача також є безпідставною.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, визначив характер спірних правовідносин, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, які знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375ЦПК України.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.М. Єгорова

Судді: С.А. Кіселик

С.І. Мурашко