Номер провадження: 22-ц/785/573/18
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2018 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого судді - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Сідлецької Ю.С.,

учасники справи:

позивач - Одеська міська рада

позивач - Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 3

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради

третя особа - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року у складі судді Загороднюка В. І.,

в с т а н о в и л а:

30.11.2016 року Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та визначення порядку виконання рішення суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року позов задоволено.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 площею 43 кв.м. з незаконного володіння ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Одеської міської ради.

Визнано за Одеською міською радою право власності на квартиру АДРЕСА_1 визначено порядок виконання рішення суду, стягнуто судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

При цьому посилається на те, що Одеською місцевою прокуратурою №3 не було дотримано порядку вступу в судове провадження як представника Одеської міської ради, позивачем не доведено факту належності спірної квартири до об'єктів комунальної власності, судом першої інстанції не витребувано жодних документів на підтвердження належності на праві власності зазначеної квартири Одеській міській раді та невірно застосовано норми цивільного законодавства.

В судове засідання з"явилися представники прокуратури Одеської області та Одеської міської ради, які підтримали позов і вважали скаргу необгрунтованою.

Не з"явились: ОСОБА_2, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, ОСОБА_3, повідомлені про день та час розгляду справи належним чином, ОСОБА_2 - через свого представника ОСОБА_4 (а.с.153, 155, 158).

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №110 від 02.02.2011 року ОСОБА_3 було видано службовий ордер на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8).

Заочним рішенням від 04.07.2013 року за ОСОБА_3 визнано право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 33,0 кв.м., загальною площею 43,0 кв.м. (а.с.12-13).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2014 року за клопотанням прокурора Приморського району м. Одеси зазначене заочне рішення скасовано. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.06.2014 року позов ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності залишено без розгляду (а.с.14).

При цьому, відповідно до договору купівлі-продажу від 16.02.2016 р., ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив спірне приміщення (а.с.15-18).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що майно вибуло з володіння власника незаконно.

Такий висновок відповідає обставинам справи, судом правильно застосовані норми права.

Доводи апеляційної скарги, що Одеською місцевою прокуратурою №3 не було дотримано порядку вступу в судове провадження як представника Одеської міської ради, спростовуються матеріалами справи, які свідчать про відсутність процесуальних порушень вступу у справу.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 р. (справа № 1-1/99 № 3-рп/99) інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор або заступник у кожному випадку самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, які підлягають вирішенню в судовому порядку.

Прокурором наведене обґрунтування інтересів територіальної громади, які є складовою державних інтересів.

Незважаючи на залишення позову ОСОБА_3 без розгляду в червні 2014 року, жоден орган територіальної громади не звернувся із позовом про повернення майна з того часу, а тому у прокурора були законні підстави захищати інтереси шляхом звернення до суду.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд, нежитлові приміщення, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Також даною статтею встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності (ч.5 статті).

Відповідно до ст. 327 Цивільного кодексу України, у комунальній власності є майно, у тому числі, грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 143 Конституції України майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. У ст. 1 Закону від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до п. 31 ст. 26 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради вправі приймати рішення про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення цих повноважень та умов їх здійснення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

На підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», до комунальної власності м. Одеси передано увесь жилий та нежилий фонд м. Одеси.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №110 від 02.02.2011 р. спірна квартира була включена до числа службових і саме як службова була надана ОСОБА_3 (а.с.8), при цьому правом розпорядження майном наділений лише власник, що є окремим підтвердженням факту належності квартири територіальній громаді.

Викладене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що спірне майно не належить територіальній громаді, тому такі доводи не можуть бути підставою скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги щодо добросовісності набувача ОСОБА_2 як підстави для унеможливлення витребування майна є неспроможними, оскільки встановлено, що майно вибуло без волі власника, що підтверджується рішенням суду, надалі скасованим.

Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння.

Також текстом рішення спростовуються доводи про незастосування до виниклих відносин ст.388 ЦК України.

Зважаючи на такі обставини, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які є правильними по суті справи, тому підставою для скасування рішення суду бути не можуть, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: