КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/774/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/31035/15-ц

06 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- БорисовоїО.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Новака Р.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в:

28 серпня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона з відповідачем рідні брат та сестра. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла їх рідна тітка ОСОБА_5. Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

В 2011 році ОСОБА_5 склала заповіт, яким саме їй заповіла своє майно. Згодом, 01 грудня 2014 року ОСОБА_5 було складено новий заповіт, в якому вона заповіла належне їй майно позивачці та відповідачу.

Посилаючись на те, що заповіт від 01 грудня 2014 року було складено під впливом насильства, обману, помилки або ж в момент його вчинення тітка ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивачка просила суд визнати заповіт ОСОБА_5, посвідчений 01 грудня 2014 року державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори м. Києва Прокопенко Н.Ф. недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року позов задоволено.

Визнано заповіт ОСОБА_5, посвідчений 01 грудня 2014 року державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори м. Києва Прокопенко Н.Ф. недійсним.

Не погоджуючись з таким рішення суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно з'ясував фактичні обставини справи, що мають значення для справи, обставини, які суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведеними, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вказував на те, що у позові позивачка надала характеристику відповідача, яка не відповідає дійсності, оскільки судимості відповідача є погашеними і вказані обставини не можуть характеризувати стосунки відповідача та спадкодавця. При цьому відомостей про вчинення бійок та крадіжок відповідачем, позивачем суду не надано, а тому такі твердження позивача є безпідставними , так як не підтверджені належними доказами.

Зазначав, що рукописний текст ОСОБА_5 в оспорюваному заповіті не може свідчити про хворобливий стан спадкодавця чи ураження волевиявлення особи під час складання заповіту.

Посилався на те, що суд не врахував обставини, які мають значення для справи, зокрема, що відповідач постійно проживав зі спадкодавцем, допомагав їй по господарству, забезпечував побутові потреби ОСОБА_5, що було підтверджено свідками в суді першої інстанції.

Вважав, що передбачених законом підстав для визнання заповіту недійсним немає, доводи позивача не підтверджені належними та допустимими доказами.

17 серпня 2018 року до Апеляційного суду м. Києва надійшов відзив ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, посилалась на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що під час посвідчення заповіту 01 грудня 2014 року, який є розпорядженням тітки на випадок її смерті, не було дотримано таких вимог, як вільне волевиявлення учасника правочину ОСОБА_5. Також зазначила, що на момент складення заповіту ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки вона хворіла на ряд захворювань, які в сукупності могли вплинути на розуміння нею своїх дій при складанні заповіту.

Указом Президента України від 29 грудня 2018 року №452/2017 про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, шляхом ліквідації Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області.

Відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року опубліковано в газеті «Голос України» № 185 повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_8 проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 84 років померла рідна тітка позивача та відповідача - ОСОБА_5.

Після її смерті залишилось спадкове майно - двокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного житлового фонду заводу &q?на; Арсенал&q?ач; 25 грудня 1993 року.

22 червня 2011 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прокопенко Н.Ф., яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом буде мати право, заповіла ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

01 грудня 2014 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прокопенко Н.Ф., яким належну їй квартиру під АДРЕСА_1, а також належні їй речі домашнього обіходу та вжитку заповіла ОСОБА_4 та ОСОБА_9 в рівних частках кожному.

Задовольняючи позовні вимоги, визначаючи заповіт ОСОБА_5, посвідчений 01 грудня 2014 року нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори м. Києва Прокопенко Н.Ф. недійсним, суд першої інстанції виходи з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, заповіт від 01 грудня 2014 року був складений під впливом насильства, обману, помилки.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, так як суд не з&q?ди;ясував дійсні обставини справи, не дав належної правової оцінки дослідженим доказам, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та невірно застосував норми матеріального права, з огляду на таке.

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України, при вчиненні правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З сукупного аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що правовою підставою для визнання недійсним заповіту може бути вчинення цього правочину особою,коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, проти справжньої волі заповідача внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку іншої особи, під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для заповідача умовах, а також коли волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4, як на одну з підстав визнання заповіту від 01 грудня 2014 року недійсним, посилалася на те, що ОСОБА_5 у момент вчинення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

З аналізу положень статті 225 ЦК України вбачається, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст.225 ЦК України звертається: або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц та від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225 ЦК України, частини другої статті 1257 ЦК України, суд відповідно до вимог ст. 105 ЦПК України, за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, з метою встановлення наявності такого стану у заповідача на момент складення заповіту таке клопотання сторонами не заявлялось і судом першої інстанції посмертна судово-психіатрична експертиза не призначалась,

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, учасникам справи було роз'яснено вимоги ст. 105 ЦПК України щодо обов&quy:;язкового призначення експертизи для встановлення психічного стану спадкодавцяна момент складення оспорюваного заповіту.

Представник позивачки ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції пояснив, що позивачка не вбачає необхідності у призначенні посмертної судово-психіатричної експертизи спадкодавця ОСОБА_5, оскільки, за її переконанням, доказів які б підтверджували наявність численних хвороб, якими страждала її тітка та, відповідно їх впливу на її стан, в матеріалах справи достатньо.

Відповідно до с. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З дослідженої судом копії медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_5, наданої Комунальним некомерційним підприємством &q?і ;Центром первинної медико-санітарної допомоги &quсв; Печерського району м.Києва вбачається, що ОСОБА_5 в період з 1998 року по 2015 рік зверталась за медичною допомогою періодично до різних спеціалістів: терапевта, окуліста, пульмонолога, фізіотерапевта, хірурга, невролога, лора та інших. В записах лікарів за результатами обстеження ОСОБА_5 відсутні відомості, які б свідчили про наявність у неї захворювань, що впливають на її можливість розуміти значення своїх дій та керувати ними.

З висновків Київського міського консультативно-діагностичного центру за 2010, 2012 рік, виписки стаціонарного хворого Київської міської клінічної лікарні № 12 ОСОБА_5 за 2011 рік, виписки із медичної карти № 1420 щодо госпіталізації ОСОБА_5 10.12.2007 року до Київської міської клінічної лікарні № 17 вбачається, що ОСОБА_5 проходила в різні періоди обстеження, перебувала на стаціонарному лікуванні з приводу бронхіту, запалення легень.

Згідно довідки про причину смерті № 105 від ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5 померла у зв'язку з хронічною обструктивною хворобою легень.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що вказані у виписках та медичній карті хвороби впливали на стан ОСОБА_5, у зв'язку з чим вона, як заповідачка 01 грудня 2014 року не могла усвідомлювати значення своїх дій, матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 про наявність правових підстав, визначених ст. 225 ЦК України для визнання заповіту недійсним, задоволенню не підлягають, так як матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спадкодавець ОСОБА_5 на час посвідчення заповіту 01 грудня 2014 року виявляла ознаки будь-якого психічного розладу і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Також, ОСОБА_4 як на підставу визнання заповіту недійсним, посилалася на те, що заповіт був вчинений проти волі ОСОБА_5 внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку ОСОБА_2.

Стаття 231 ЦК України встановлює, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

В постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК),судам необхідно враховува-ти, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження дійсного існування будь-яких обставин, які б свідчила про те, що в момент підписання ОСОБА_5 заповіту вона перебувала під психічним чи фізичним тиском, а її дійсне волевиявлення на складання заповіту було відсутнє.

Надана на підтвердження вище зазначених обставин щодо психічного та фізичного тиску на ОСОБА_5 з боку відповідача ОСОБА_2 копія постанови Печерського РУ ГУ МВС України в м.Києві від 10 жовтня 2011року, якою в порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_5 відмовлено за відсутністю складу злочину, передбаченого ст. 296 КК України , підтверджує лише ту обставину, що 06 жовтня 2011 року ОСОБА_5 зверталась до Печерського РУ ГУ МВС України в м.Києві з заявою, в якій зазначала, що проживає разом з племінником ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1, який вчинив сварку та ображав її нецензурними словами. В ході перевірки, проведеної за вказаною заявою, було встановлено, що 02 жовтня 2011 року ОСОБА_2, перебуваючи у черговому запої, вчинив сімейну сварку в ході якої ображав свою рідну тітку ОСОБА_5 нецензурними словами, чим чинив психологічне насильство в сім&q?а ;ї. З ОСОБА_2 проведено профілактично-попереджувальну бесіду щодо недопущення насильства в сім&q?ер;ї.

Будь-яких інших письмових доказів на підтвердження доводів позивачки про те, що заповіт від 01 грудня 2014 року був складений ОСОБА_5 проти її волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку відповідача ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

З показів допитаної в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 вбачається, що вона працює в продуктовій крамниці на Печерському ринку і знає з 2007 року ОСОБА_5, так як та часто купувала у неї продукти. Зазначала, що ОСОБА_5 хворіла на астму та в неї були слабкі ноги, а тому, купивши продукти, вона сиділа в крамниці, відпочивала і спілкувалась. Разом з ОСОБА_5 продукти у неї купував і її племінник ОСОБА_2. ОСОБА_5 ніколи не скаржилась на племінника, говорила, що вони проживають разом і він турбується про неї. Про свою племінницю ОСОБА_5 їй нічого не розповідала. Говорила лише, що склала заповіт на племінника та племінницю, а як вони будуть розпоряджатись спадщиною, то їх справа.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 суду пояснив, що є сусідом ОСОБА_5, проживає в квартирі АДРЕСА_2, знає ОСОБА_5 протягом 40 років. Про конфлікти чи сварки ОСОБА_5 з племінником йому нічого невідомо. Пояснив, що стосунки між сусідами дружні, він знає, що ОСОБА_5 була астматиком, ОСОБА_13 мешкав з нею, доглядав її. Про племінницю ОСОБА_5 йому нічого не розповідала.

Свідок ОСОБА_14, будучи допитаним в судовому засіданні, пояснив, що є сусідом ОСОБА_5, проживає в квартирі АДРЕСА_3. Про конфлікти та сварки між ОСОБА_5 та її племінником ОСОБА_2 він нічого не чув. Чи приходила до неї племінниця він не знає, можливо приходила, але він її не бачив. Зазначав, що ОСОБА_2 тихий, в нетверезому стані він його не бачив.

Оцінюючи покази вказаних свідків критично, суд першої інстанції безпідставно послався на те, що вони суперечать матеріалам справи та викликають сумнів у їх правдивості, так як вказані свідчення свідки давали під присягою, вони тривалий час знали спадкодавця та її племінника, будучи сусідами та знайомими, їх покази є послідовними та логічними, узгоджуються з встановленими обставинами справи та дослідженими доказами, а тому можуть бути покладені в основу судового рішення. Та обставина, що свідкам невідомо про звернення ОСОБА_5 до міліції з приводу сварки з племінником у жовтні 2011 року, не свідчить про неправдивість показів свідків, так як вказаний факт був зафіксований один раз, конфлікти не носили систематичного характеру, а тому свідки могли про нього і не знати.

Покази свідка ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_2 чинив тиск на ОСОБА_5, перебуваючи у стані алкогольного сп&q?та;яніння та що вона його боялась, не можуть бути покладені в основу судового рішення і висновки суду першої інстанції про їх послідовність та достовірність є помилковим, так як вказаний свідок є сином позивачки і є зацікавленим у вирішенні вказаної справи.

Аналізуючи вище викладене в сукупності, колегія суддів вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 01 грудня 2014 року склала заповіт проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку ОСОБА_2, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_12 пояснили, що ОСОБА_5 та її племінник ОСОБА_2 тривалий час разом проживали, стосунки у них були хороші, тиску він на ОСОБА_5 не чинив. ОСОБА_5 сама пояснювала свідкам, що склала заповіт на племінника і на племінницю, що свідчить про саме таке її волевиявлення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував вказані обставини та докази, які мають істотне значення для справи, колегія суддів вважає обгрунтованими.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що визначені ст. 231 ЦК України правові підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним відсутні, а тому у задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин,

вчиненийпід впливом помилки,обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229

ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильногойого тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

В матеріалах справи відсутні докази того, що на момент складення заповіту від 01 грудня 2014 року існували обставини, щодо яких під час вчинення зазначеного правочину помилилася ОСОБА_5.

Доводи ОСОБА_4 про те, що заповіт від 01 грудня 2014 року був складлений ОСОБА_5 під впливом обману, колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно роз'яснень викладених у п. 20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Враховуючи, що заповіт є одностороннім правочином, то для визнання його недійсним не може застосовуватися положення ст. 230 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 є обґрунтованими, рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 травня2018 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову взадоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідачем ОСОБА_2 було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 457,50 грн., його апеляційну скаргу задоволено, у задоволенні позову відмовлено, з урахуванням чого з позивача ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 457,50 грн.

Керуючись ст.ст. 215, 203, 225 ,231, 229, 230, 1257 ЦК України, ст.ст. 76, 81, 82, 141, 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору у розмірі 457, 50грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2018 року.

Головуючий: Судді: