Провадження № 22-ц/772/138/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач: Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 рокуСправа № 127/20150/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Копаничук С.Г., Марчук В.С., розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року, ухваленого під головуванням судді Луценко Л.В. у залі суду в м. Вінниці, дата виготовлення повного тексту невідома, у справі за позовом міського комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора №7» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

встановив:

У серпні 2015 року МКП «ЖЕК №7» звернулось до суду із позовом в якому просило: стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь МКП «ЖЕК №7» 973 грн. 80 коп. заборгованість за послуги утримання будинку та прибудинкової території, 585,01 грн. - інфляційних втрат та 46,02 грн. 3% річних.

Позов мотивовано тим, що МКП «ЖЕК №7» є організацією, що надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території, в тому числі помешкання в якому живуть відповідачі, яке знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. 600-річчя, 60/2.

Згідно оборотної відомості відкритого особового рахунку за період з 01.04.2013 до 01.08.2015 сума заборгованості відповідачів за послуги утримання будинку та прибудинкової території становить 973,80 грн., які слід стягнути з врахуванням інфляційних втрат, що складають 585,01 грн., та 3% річних в сумі 46,02 грн., на які МКП має право, так як боржник прострочив виконання грошового зобовязання.

Оскільки добровільно сплатити борг відповідачі відмовляються, МКП «ЖЕК №7» звернулось до суду для захисту своїх прав.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь МКП «ЖЕК №7» заборгованість за спожиті послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 973 грн. 80 коп., а також 585,01 грн. інфляційні втрати; 46,02 грн. 3% річних.

За заявою ОСОБА_2 заочне рішення було скасовано, а справа переглянута в загальному порядку.

При новому розгляді цивільної справи, представник позивача подав до суду заяву про те, що позивач підтримує позовні вимоги лише в частині стягнення з відповідачів інфляційних втрат в розмірі 585,01 грн. та 3% річних від загальної заборгованості в розмірі 46,02 грн., а також просив стягнути судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь МКП «ЖЕК №7» заборгованість за спожиті послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 631 грн. 03 коп., з яких: 585,01 грн. інфляційні втрати; 46,02 грн. 3% річних. Вирішено питання судових витрат.

На вказане рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, позивач не довів факту заборгованості; не взято до уваги, що ОСОБА_2 неодноразово у 2017 році звертався до МКП із пропозицією провести звірку та скласти відповідний акт, однак позивач не реагував на це; суд не дав оцінку довідці ДОВ «ДЕН» і тій обставині, що постановою державного виконавця було закінчене виконавче провадження відносно ОСОБА_3, з якої, відповідно до заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.11.2015, стягнуто заборгованість за спірний період в сумі 1685,85 грн., Також суд не дослідив питання щодо застосування строків позовної давності.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Після скасування заочного рішення від 16 листопада 2015 року, представником позивача була подана заява про підтримання ним вимог позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, оскільки заочне рішення про стягнення заборгованості виконано частково, а саме стягнуто заборгованість за надання послуг.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Суд першої інстанції прийняв дану заяву представника позивача як заяву про зменшення розміру вимог позову, про що говориться в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції. Дану заяву представник позивача в судовому засіданні підтримав. Підстав не приймати заяву про зменшення розміру позовних вимого в суду першої інстанції не було.

Враховуючи те, що позивач не апелював рішення суду першої інстанції, в т.ч. в частині мотивації рішення з приводу даної заяви, колегія суддів вважає, що позов слід розглядати в межах вимог зазначених у згаданій заяві.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач свої зобовязання по наданню житлово-комунальних послуг виконує, а відповідач свої зобовязання по оплаті таких послуг виконує неналежним чином, внаслідок чого за період з 01.04.2013 до 01.08.2015 у відповідачів утворилась заборгованість. Внаслідок утворення такої заборгованості у позивача виникло право на стягнення з відповідача санкцій, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних.

Апеляційний суд із такими висновками погоджується зважаючи на наступне.

Встановлено, що, відповідно до копії особового рахунку №000430, у квартирі, що розташована за адресою: вул. 600-річчя, 60/2, м. Вінниця, зареєстровані та проживають відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є споживачами житлово-комунальних послуг.

Між МКП «ЖЕК № 7» та квартиронаймачем не було укладено письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, однак такі послуги надавались, що не заперечувалось відповідачами.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Така позиція викладена в правовій позиції Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості за оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території - справа № 6-59цс13.

Твердження апелянта про недоведеність позивачем факту заборгованості, є безпідставним, оскільки позивачем було надано розрахунок суми заборгованості за надані послуги по утриманню будинку та суму на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів і нарахування трьох процентів річних (а.с. 4). Відповідно до цього розрахунку заборгованість відповідачів за період вказаний у позові становить 973 грн., інфляційні втрати складають 585,01 грн, а 3 % річних 46,02 грн.

Даний розрахунок відображає помісячні нарахування здійсненні позивачем за надані послуги та суми, які сплачував боржник, із вказівкою залишку заборгованості. Колегія суддів вважає, що цей розрахунок є належним доказом, оскільки зроблений працівником МКП «ЖЕК № 7», який є бухгалтером даного підприємства, а отже, фахівцем в цій галузі.

Також позивачем надана вибірка, яка теж відображає щомісячні нарахування та оплату сум відповідачами, із виведенням загальної заборгованості за надані послуги за вказаний період (а.с.5).

Боржник, в свою чергу, не спростував наданих позивачем розрахунків, хоча відповідно до ст. 81 ЦПК України, зобовязаний довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Докази звернення відповідачів в період виникнення заборгованості (2013-2015 рік) в установленому законодавством порядку з будь-якими претензіями, в тому числі щодо неправильних нарахувань підприємством, у матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази звернення квартиронаймача (в період виникнення заборгованості) до підприємства з вимогами провести перерахунок або звірку, про яку стверджує в своїй апеляційній скарзі відповідач.

Копії заяв ОСОБА_2, які містяться в матеріалах справи (а.с.63, 188) адресовані підприємству з пропозицією провести перерахунок сплати за житлово-комунальні послуги, датовані 04.01.2017 року та 09.11.2017 року, і стосуються нарахувань та розрахунків за період з 2015 по 2017 рік.

Твердження апелянта про незастосування судом першої інстанції наслідків пропущення позивачем строків звернення до суду з даним позовом, тобто сплив позовної давності, теж є безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки жоден із відповідачів при розгляді справи в суді першої інстанції не подавав заяву про застосування позовної давності, а отже, це питання не могло розглядатись судом першої інстанції за ініціативою суду, а від так, це питання не може досліджуватись і в апеляційній інстанції.

Зауваження апелянта, про те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 212 ЦПК України (в старій редакції) не надав оцінку тому, що виконавче провадження, яке було відкрите для примусового виконання заочного рішення суду про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості закінчено в звязку з його виконанням є необґрунтованим і апеляційним судом не приймається до уваги, оскільки, вказуючи про цю обставину, апелянт не зазначає, яким чином ці обставини, могли вплинути на вирішення спору по суті.

Щодо даного зауваження, то колегія суддів звертає увагу, що та обставина, коли виконавче провадження про стягнення заборгованості, яке було відкрите на підставі виконавчого документу, виданого на підставі заочного рішення, яке в подальшому було скасоване, і на час розгляду цивільної справи закінчене в звязку з його виконанням, може бути предметом розгляду при вирішенні процесуальних питань, повязаних з виконанням судових рішень, передбачених Розділом VII ЦПК України, зокрема, питання про поворот виконання рішення або питання про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, або питання щодо мирової угоди на стадії виконання рішення. І ця обставина не могла бути прийнята судом при вирішенні спору по суті позовних вимог, які повинні бути вирішеними після скасування заочного рішення, в межах заявлених вимог.

На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки є безпідставними та недоведеними.

Отже, судом першої інстанції ухвалено рішення з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу не задоволено, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишаються за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Головуючий: Сало Т.Б.

Судді: Копаничук С.Г.

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом:

Суддя: Сало Т.Б.