Провадження № 2/761/3172/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14 травня 2018 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Голопич Н.Р.,

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивачка, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2004 р. є власником квартири номер 10, загальною площею 144,0 кв.м., житловою площею 93,0 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1. На підставі договору оренди нерухомого майна від 29 січня 2015 року вказана квартира була передана в оренду відповідачу ОСОБА_3 строком три роки. Згідно умов Договору оренди орендар зобов'язується своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату за користування майном, а також сплачувати інші платежі, що він зобов'язаний сплачувати за цим Договором. Розмір орендної плати за один повний календарний місяць користування майном становить 1 гривню. Орендар зобов'язується щомісячно, не пізніше 5 (п'ятого) числа місяця, що настає за звітним сплачувати орендодавцю зазначену в цьому Договорі суму орендної плати. Разом з тим, як зазначає Позивач, з моменту укладення договору та підписання Акту приймання-передачі майна в оренду, тобто з 29.01.2015 відповідачем жодного разу не було сплачено обумовлену договором оренди орендну плату. Позивач направила відповідачу лист від 07 квітня 2017 року, яким він був повідомлений про відмову від договору найму у зв'язку із невнесенням ним орендної плати більше ніж три місяці підряд. Вказаний лист відповідачем ОСОБА_3 було отримано 11.04.2017 року. На теперішній час відповідач ОСОБА_3 продовжує без будь-яких правових підстав користуватись належним ОСОБА_2 нерухомим майном - житловим приміщенням - квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, чим суттєво порушує право власності ОСОБА_2 У зв'язку чим Позивач просила виселити ОСОБА_3 з АДРЕСА_1.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва від 23 червня 2017 року відкрито провадження у справі.

05 вересня 2017 року представник відповідача ОСОБА_4 подав до канцелярії суду заяву про відкладення розгляду справи.

15 вересня 2017 року представник відповідача ОСОБА_5 ознайомився з матеріалами справи.

У зв'язку із набранням чинності змін до ЦПК України від 03.10.2017 р., в судовому засіданні ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року призначено підготовче засідання та вказану справу призначено до розгляду у загальному порядку, роз»яснино сторонам права щодо подачі заяв по суті справи, доказів, заяв с процесуальних питань.

10 квітня 2018 року за результатами проведення підготовчого засідання, останнє було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав та просив задовольнити. Надав згоду на ухвалення заочного рішення та просив покласти судові витрати на позивача.

Відповідач ОСОБА_3, його представник в судове засідання не з'явилися, про час там місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили. Заяв та клопотань, відзвиву на позов в адресу суду не надходило.

За таких обставин суд, керуючись положеннями ст. ст. 223, 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу в заочному порядку на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1.

29 січня 2015 року між Позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір оренди нерухомого майна.

Відповідно до п.1.1, 1.2. вказаного договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування на умовах цього Договору нерухоме майно (житлове приміщення - квартира), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 144,00 кв.м., жилою площею 93,00 кв.м., яке належить позивачу на праві приватної власності, згідно договору купівлі - продажу квартири від 17 березня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.

Пунктом 3.1. Договору оренди передбачено, що орендар зобов'язується своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату за користування майном, а також сплачувати інші платежі, що він зобов'язаний сплачувати за цим Договором.

Згідно п.3.2. розмір орендної плати за один повний календарний місяць користування майном становить 1 гривню.

Як вбачається з п.3.3 орендар зобов'язується щомісячно, не пізніше 5 (п'ятого) числа місяця, що настає за звітним сплачувати орендодавцю зазначену в цьому Договорі суму орендної плати.

Разом з тим, як пояснив в судовому засіданні представник позивача з 29.01.2015 відповідачем жодного разу не було сплачено обумовлену договором оренди орендну плату.

Під час розгляду справи доказів зворотного отримано не було.

Докази належного виконання договору оренди відповідачем, його представником надано не було.

Відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи документів, позивач направила відповідачу лист від 07 квітня 2017 року, в якому зазначила, що вона відмовляється від договору найму у зв'язку із невнесенням ним орендної плати більше ніж три місяці підряд.

Вказаний лист відповідачем ОСОБА_3 було отримано 11.04.2017 року, проте останній залишив вказаний лист поза увагою.

Відповідно до положень ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що вказаний договір є розірваним з 11 квітня 2017 року.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує.

Відповідно до ст.ст. 109, 116 ЖК України, особи, які самоправно зайняли житлові приміщення, підлягають виселенню, без надання їм іншого житла.

Отже, спосіб захисту обраний позивачем, з огляду на положення чинного законодавства є таким, що може бути застосований судом для відновлення порушеного права.

Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності змагальності сторін та дис позитивності цивільного судочинства.

Так приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В свою чергу приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені по справі обставини, суд вважає, що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню, оскільки відповідач після розірвання договору оренди продовжупПозивача, як власника та перешкоджає вільному та повноцінному здійсненню ним права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Доказів на спростування вимог позивача, обставин викладених у позовній заяві, ОСОБА_3, його представник не надали, обмежені в такому праві не були.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України, проте бере до уваги прохання представника ОСОБА_2 щодо покладення останніх на позивача.

На підставі наведених в рішенні норм закону, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,141,196,223,258,259,263,268,280,284-285,352,354,430 ЦПК України, ст.ст. 106,109 ЖК України, ст.ст. 16, 317,321,391, 782 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, адреса: 01013, АДРЕСА_4) з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 адреса: 01013, АДРЕСА_4) на користь ОСОБА_2 ( адреса: 65039, АДРЕСА_6) 640,00 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення через Шевченківський районний суд м. Києва.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.05.2018 року.

Суддя: