Справа № 463/711/18
Провадження № 2-о/463/38/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 лютого 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

складі головуючого - судді Мармаша В.Я.

при секретарі - Заставній С.Л.

за участю заявника - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Львівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження ОСОБА_2, який народився 06.09.2017 року у м. Керч АР Крим, батьком якого є ОСОБА_3, а матірю ОСОБА_4. Свої вимоги відповідно до заяви мотивує тим, що її брат ОСОБА_3 та його родина, в тому числі новонароджена дитина, перебувають на тимчасово окупованій території України. Вони мають намір переїхати на постійне місце проживання до материкової частини України, однак не можуть отримати документ про народження дитини у відповідності до законодавства України, який необхідний для виїзду із АРК Крим. Оскільки для підтвердження факту народження житини нею були надані документи, видані на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, орган реєстрації актів цивільного стану відмовив їй у видачі свідоцтва про народження дитини, а тому заявник просить встановити відповідний факт у судовому порядку.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримала подану заяву із наведених у ній підстав.

Представник заінтересованої особа в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. А тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника заінтересованої особи.

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що вимоги заяви слід задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами дитини до будь-якого суду за межами такої території України.

Згідно представлених суду копій паспортних даних батьків дитини та свідоцтв про народження заявника і ОСОБА_5, а також свідоцтв про одруження їх матері ОСОБА_6, останні є рідними сестрою та братом по матері.

Батьки дитини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є громадянами України та перебувають у шлюбі між собою, що підтверджується копіями паспортних документів та свідоцтва про одруження.

На підтвердження факту народження у них дитини ОСОБА_2, який народився 06.09.2017 року у м. Керч АР Крим, Україна, заявником надано фотознімки виписки із медичного закладу разом із батьками дитини та копію виписного епікризу з історії розвитку новонародженого № 1493 від 11.09.2017р., яким підтверджується факт народження хлопчика, особа його матері, дата та місце його народження.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, а тому приходить до висновку, що факт народження 06.09.2017 року ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території України в м. Керч, Автономної Республіки Крим, Україна, батьком якого є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, матірю - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є доведеним та підлягає встановленню.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Керуючись ст.ст. 293-294, 317 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити факт народження 06 вересня 2017 року ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території України в м. Керч, Автономної Республіки Крим, Україна, батьком якого є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, матірю - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

Допустити негайне виконання рішення суду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області в порядку і строки передбачені ст.ст. 353-355, п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Суддя Мармаш В. Я.