ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Чернівці

Справа №718/108/18

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар Ковальчук Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади смт. Неполоківці Кіцманського району Чернівецької області про визнання права власності на будівлю, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, інтереси якого представляє ОСОБА_3, на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 9 лютого 2018 року, (головуючий у 1-й інстанції Олексюк Т.І.),

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до територіальної громади смт. Неполоківці Кіцманського району Чернівецької області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 9 січня 1972 року вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 придбали житловий будинок в смт. Неполоківці Кіцманського району Чернівецької області.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 1974 року їй виділено 54/100 житлового будинку та господарських будівель, що розташовані по АДРЕСА_1. За частку житлового будинку чоловіка вона сплатила йому кошти.

Вказувала, що фактично є власником спірного майна, зареєстрована та проживає у ньому разом зі своєю сім'єю. Разом з тим, не може отримати свідоцтво про право власності на нього та зареєструвати вищевказані будівлі.

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/83/18 Категорія 2

На підставі статті 392 Цивільного кодексу України просила визнати за нею право власності на житловий будинок літ. А-І загальною площею 65,20 кв.м., житловою площею 39,90 кв.м. та господарські споруди: літню кухню-гараж літ. Б, погріб літ. Пг/Б, сараї літ. В, Г, Ж, убиральню літ. Д, колонку №1, огорожу №2,3, на загальну суму 62737 грн, що розташовані в АДРЕСА_1.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 9 лютого 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, ОСОБА_2 як особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про його права, подав апеляційну скаргу, в якій вказує на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом при його ухваленні норм матеріального і процесуального права.

Посилається на те, що з позивачем перебував у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними придбано житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 Отже, спірне майно, на яке визнано право власності за позивачем, є спільним сумісним майном подружжя, й, відповідно, оскаржуваним рішенням суду порушено його майнові права щодо вказаного майна.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач не визнає права власності позивача або його оспорює, судом не досліджувалося питання, чи звертався позивач в установленому порядку із заявою про реєстрацію права власності та прийняття побудованих приміщень в експлуатацію, відомості про повернення на доопрацювання відповідних документів, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, що суперечить частині 1 статті 15 ЦК України, частині 1 статті 4 ЦПК України, згідно з якими захисту підлягає лише порушене право.

Просив скасувати рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 9 лютого 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з правомірності та обґрунтованості позовних вимог.

Однак, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4, з яким перебувала у зареєстрованому шлюбі з 16.05.1977 року по 17 жовтня 1974 року, на підставі договору купівлі-продажу від 9 січня 1972 року придбали незавершений будівництвом житловий будинок в смт. Неполоківці Кіцманського району Чернівецької області.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 1974 року ОСОБА_1 виділено 54/100 житлового будинку та господарських будівель, що розташовані по АДРЕСА_1.

Як встановлено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 3 лютого 2010 року, позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 16.05.1977 року, який розірвано 25.02.2005 року, що також підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Подружжя ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі добудували житловий будинок літ. А, звели літню кухню-гараж, звели інші споруди замість знесених старих.

Будівництво спірного об'єкту по АДРЕСА_1 було розпочато без отримання дозволу виконавчого комітету сільської ради за виключенням житлового будинку літ. А, який побудований з відхиленням від проекту та при відсутності відповідних документів на право власності чи оренди земельної ділянки на ім'я сторін.

Відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про Генеральну схему планування території України», «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами (стаття 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (частина третя статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з ч.1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 ЦК України).

Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1 ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15 і є обов'язковим для всіх судів України.

Так, будівництво будь-якого об'єкта має відповідати вимогам законодавства, містобудівної документації, а також містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки (Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Контроль же за додержанням законодавства та містобудівної документації при забудові територій здійснюють виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад. Ці повноваження виконавчих комітетів місцевих рад передбачені статтею 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 14 Закону України «Про основи містобудування».

Судовий розгляд щодо визнання права власності є правовим способом визначення відповідності самочинно збудованого об'єкта вимогам законодавства, а також тієї містобудівної документації, умовам і обмеженням забудови, які діють на відповідній території, та допускається лише з залученням органу, який, здійснюючи контроль, визначить відповідність об'єкта самочинного будівництва вимогам чинного законодавства.

В матеріалах справи відсутні дані, що позивач у встановленому порядку зверталася до виконавчого органу відповідної місцевої ради з питань отримання дозволу на будівництво.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не врахував, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом.

Крім того, позов про визнання права власності є позовом власника про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію України», затвердженого постановою КМУ № 294 від 9 липня 2014 року, «Порядку здійснення державного архітектурно - будівельного контролю», затвердженого постановою КМУ №553 від 23 травня 2011 року, «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою КМУ від 13 квітня 2011 року №461, зі змінами, внесеними Постановою КМУ №750 від 08 вересня 2015 року» органом, який здійснює прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, є Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, які на підставі акту готовності об'єкта до експлуатації видають відповідний сертифікат.

Рішення інспекції про відмову у видачі сертифікату може бути оскаржено до суду.

Однак у матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 зверталася до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, визначеному законодавством та отримав відмову.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, ч. 1 ст. 4 ЦПК України.

Позивачем не надано доказів того, що відповідач не визнає права власності позивача або його оспорює.

Задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_2, апеляційний суд виходить з того, що оскаржуваним рішенням суду порушено його майнові права, оскільки ним разом з ОСОБА_1 добудовано житловий будинок та зведено інші господарсько-побутові споруди.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням викладених обставин справи та вимог закону апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід сягнутисудові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1057 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, інтереси якого представляє ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 9 лютого 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади смт. Неполоківці Кіцманського району Чернівецької області про визнання права власності на будівлю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1057 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 5 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: