ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/903/18 Справа № 214/1232/18 Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/1232/18

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Відділ освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Відділу освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року, яке ухвалено суддею Гринем Н.Г. об 11 годині 00 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 31 липня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом Відділу освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради, третя особа: Комунальний заклад «Криворізька загальноосвітня школа 1-111 ступенів №58 Криворізької міської ради Дніпропетровської області, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 02.09.2015 року по 03.09.2016 року працювала на посаді соціального педагога Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №58 Криворізької міської ради Дніпропетровської області.

Наказом від 02 вересня 2016 року №351-к/тр Відділу освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради 03.09.2016 року позивач була звільнена із займаної посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, однак, у порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, у день звільнення з роботи позивачу не була виплачена компенсація за невикористанні нею 24 календарних дня додаткової відпустки як одинокій матері та жінці, яка працює та має дитину - інваліда ( 17 днів за 2015 рік, 7 днів за 2016 рік) та не було видане письмове повідомлення про розмір сум, які були нараховані при звільненні.

Про те, що при звільненні не були виплачені суми компенсації за невикористані нею дні щорічної додаткової відпустки, позивачу стало відомо з інформації, яка викладена у листі Криворізького коледжу Національної металургійної академії України від 20.12.2017 року №293, в якому вона працювала після звільнення із КЗШ №58, у зв'язку з чим у січні 2018 року позивач звернулась до відповідача з проханням усунути порушення.

02.01.2018 року Відділ освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради надав позивачу довідку про доходи та визнав порушення трудового законодавства щодо оплати праці, провівши повний розрахунок та перерахувавши заборговану заробітну плату за 24 календарних дні додаткової відпустки, як одинокій матері та жінці, яка працює та має дитину - інваліда, в сумі 2394,16 грн., з урахуванням утриманих обов'язкових платежів, до банківської установи.

Позивач вважає, що у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, відповідно до норм ст. 117 КЗпП України, вона має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04 вересня 2016 року по 01 лютого 2018 року, в сумі 58 183,44 грн., які, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути на її користь з Відділу освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з Відділу освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 58 183 грн. 44 коп.

В апеляційній скарзі відповідач Відділ освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 958,48 грн., посилаючись на те, що позивач у день звільнення не працювала, оскільки перебувала у соціальній відпустці, а тому повинна була пред'явити вимогу про розрахунок до роботодавця у порядку ст. 116 КЗпП України, чого нею вчинено не було. При цьому, зазначає, що позивач при звільненні не вказала про необхідність виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, у зв'язку з чим такі виплати було проведено лише у 2018 році, після її звернення із відповідною заявою. Також, наголошує на тому, що відповідач не володів інформацією про наявність у позивача права на додаткову соціальну відпустку, оскільки у заяві про прийом на роботу нею такі дані не зазначалися.

Вважає, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період після її звернення із відповідною заявою та до фактичного розрахунку, тобто з 12.01.2018 року по 06.02.2018 року у розмірі 2 958,48 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно наказу Відділу освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради від 01.09.2015 року за №371-к/тр ОСОБА_1 було призначено на посаду соціального педагога Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №58 Криворізької міської ради Дніпропетровської області з 02.09.2015 року з навантаженням 0,5 ставки (а.с.24).

Згідно наказу Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №58 від 23.08.2016 року на підставі заяви ОСОБА_1 про надання соціальної відпустки, як матері, яка виховує дитину-інваліда, їй була надана соціальна відпустка (10 днів) з 25.08.2016 року по 03.09.2016 року, з підстави зазначеної у заяві, відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про відпустки» (а.с. 28, 29). За інші періоди, з моменту працевлаштування, позивачем не була використана соціальна відпустка.

Наказом Відділу освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради №351-к/тр від 02 вересня 2016 року, ОСОБА_1 з 03 вересня 2016 року була звільнена із займаної посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с. 10-11, 26).

Листом Криворізького коледжу Національної металургійної академії України від 20.12.2017 року №293 ОСОБА_1, від імені якої діяла представник ОСОБА_4, повідомлено, що згідно наказу за попереднім місцем роботи ОСОБА_1 - КЗШ І-ІІ ступенів № 58, їй було надано соціальну відпустку терміном 10 днів, як матері, яка працює і має дитину-інваліда. Додаткова соціальна відпустка надається один раз на рік, тобто ОСОБА_1 скористалась своїм правом на додаткову оплачувану відпустку у 2016 році. Разом з тим, ОСОБА_1 мала дві підстави для надання додаткової соціальної відпустки (тривалістю 17 днів) за попереднім місцем роботи, а поділу на частини даний вид відпустки не підлягає, і вона надається повною тривалістю, у зв'язку із чим їй було рекомендовано звернутись до попереднього місця роботи з приводу порушень трудового законодавства, щодо поділу відпустки (а.с. 45-46).

Листом Відділу освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради від 26.01.2018 року №01-14/210 позивача повідомлено, що централізованою бухгалтерію відділу освіти ОСОБА_1 нарахована компенсація, як одинокій матері та жінці, яка має дитину інваліда, у кількості 14 календарних днів за 2015 рік та 7 календарних днів за 2016 рік, так як відпустку на 10 календарних днів нею було використано. Заявку на фінансування 3011 грн. 52 грн. буде надано до управління освіти і науки виконкому Криворізької міської ради у лютому 2018 року (а.с. 15).

Згідно платіжного доручення № 272 від 01.02.2018 року, одержаного банком 02.02.2018 року, позивачу нараховано 2 394,16 грн. (а.с. 32) та, згідно виписки ПАТ КБ «Приватбанк» з особового рахунку позивача, 06.02.2018 року на рахунок позивача зараховано 2 394, 16 грн. (а.с.12).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що при звільненні їй не була виплачена компенсація за невикористану соціальну відпустку, у зв'язку з чим, відповідач зобов'язаний сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що у день звільнення Відділ освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради не виплатив позивачу всіх належних при звільненні сум та остаточний розрахунок при звільнені з позивачем було проведено у лютому 2018 року, що й є підставою для застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч.1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що, передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України, обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади - 03 вересня 2016 року, відповідач Відділ освіти виконкому Саксаганської районної у місті радине провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив компенсацію за невикористану частину соціальної відпустки.

Листом Відділу освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради від 26.01.2018 року №01-14/210 позивача повідомлено, що централізованою бухгалтерію відділу освіти ОСОБА_1 нарахована компенсація, як одинокій матері та жінці, яка має дитину інваліда, у кількості 14 календарних днів за 2015 рік та 7 календарних днів за 2016 рік, так як відпустку на 10 календарних днів нею було використано. Заявку на фінансування 3011 грн. 52 грн. буде надано до управління освіти і науки виконкому Криворізької міської ради у лютому 2018 року (а.с. 15).

Згідно платіжного доручення № 272 від 01.02.2018 року, одержаного банком 02.02.2018 року, позивачу нараховано 2 394,16 грн. (а.с. 32) та, згідно виписки ПАТ КБ «Приватбанк» з особового рахунку позивача, 06.02.2018 року на рахунок позивача зараховано 2 394, 16 грн. (а.с.12).

Отже, остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 01 лютого 2018 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тобто з 04 вересня 2016 року по 01 лютого 2018 року включно.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для зменшення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у зв'язку з тим, що на момент звільнення ОСОБА_1 не повідомляла роботодавця про необхідність виплати їй компенсації за невикористану частину соціальної відпустки, оскільки обов'язок з повного розрахунку з працівником, відповідно до ст. 47, ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки», покладено саме на роботодавця, а не працівника.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що Відділу освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради не було відомо про наявність у ОСОБА_1 права на соціальну відпуску є необґрунтованими та суперечать матеріалам справи, адже остання перебувала у соціальній відпустці у період з 25.08.2016 року по 03.09.2016 року, тобто безпосередньо перед звільненням, та роботодавець не міг не знати про те, що за попередні періоди така відпустка їй не надавалася.

Більш того, як слідує з матеріалів справи, при зверненні із заявою про надання соціальній відпустці у період з 25.08.2016 року по 03.09.2016 року ОСОБА_1 не надавала жодних документів, що підтверджують її право на таку відпустку (а.с. 100), і ця заява була задоволена роботодавцем, шляхом видачі наказу №55-к/ від 23.08.2016 року (а.с. 101), що свідчить про наявність у роботодавця необхідних даний для вирішення питання щодо віднесення ОСОБА_1 до категорії працівників, які мають право на додаткову соціальну відпустку, і спростовує доводи апеляційної скарги щодо невиплати компенсації за невикористану частину соціальної відпустки саме через бездіяльність позивача.

Колегією суддів не встановлено обставин, які можуть бути підставою для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Так, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу; розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (постанова Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, справа № 205/4041/14-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами відсутній спір щодо розміру сум, які належали до виплати працівникові при звільненні.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини встановлює, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Враховуючи вищевикладений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, апеляційний суд доходить до висновку, що несплата роботодавцем належних позивачеві гарантованих виплат при звільненні, є втручанням у визначений майновий інтерес працівника в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Беручи до уваги сукупність зібраних доказів, суд дійшов впевненого висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача у зв'язку з неправомірною тривалою бездіяльністю саме відповідача та відсутністю жодних винних дій позивача. До того ж в розумінні дії Конвенції і встановлених обставин у даній конкретній справі виявлено, що правомірні очікування позивача порушені, що підпадає під дію статті 1 Першого Протоколу, тобто підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу освіти виконкому Саксаганської районної у місті ради залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: