Провадження № 22-ц/772/544/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 рокуСправа № 127/21413/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді: Голоти Л.О.,

суддів: Кучевського П.В., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

учасники справи:

позивач : Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

відповідач : ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_4 про визнання договору фіктивним, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2017 року, ухваленого у складі судді Вохмінової О.С. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - «ПАТ ВіЕйБі Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної М.А. звернулося у суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору фіктивним.

Позов обґрунтовано тим, що згідно постанови Правління НБУ від 20.11.2014 року № 733 «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) прийнято рішення від 20.11.2014 року № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21.11.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 128 з 24.11.2014 року повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ВіЕйБі Банк» передано провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду гарантування Славкіній М.А.

Відповідно до Постанови Правління НБУ №188 від 19.03.2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 про початок здійснення процедури ліквідації банку з 20.03.2015 року та призначення Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.02.2016 року № 213 продовжений строк здійснення процедури ліквідації даного банку та повноваження ліквідатора Славкіної М.А. строком на два роки, до 19.03.2018 року включно.

27.03.2014 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» видало наказ № 118-п про прийняття на роботу ОСОБА_4 на посаду заступника начальника відділення № 85 банку. 20.08.2014 року - наказ № 406-п про переведення ОСОБА_4 на посаду начальника відділення № 85 банку з 20.08.2014 року.

Згідно ч. 3 ст. 24 КЗпП України в редакції, що діяла станом на 27.03.2014 року, укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Отже, банк уклав із ОСОБА_4 трудовий договір від 27.03.2014 року, що було оформлено відповідним наказом № 118-п. 20.08.2014 року ОСОБА_4, на підставі його заяви, було переведено на посаду начальника відділення № 85 з 20.08.2014 року, про що було оформлено відповідний наказ. Тобто, до трудового договору були внесені зміни, які оформлені наказом № 406-п від 20.08.2014 року.

Відповідно до наказів № 118 та № 406-п ОСОБА_4 встановлено посадовий оклад згідно зі штатним розписом, з чим він був ознайомлений. Посадовий оклад становив 6839,00 грн., індивідуальна надбавка в розмірі 2931,00 грн. Таким чином, розмір зарплати відповідача встановлений в загальній сумі 9770,00 грн.

Пунктом 2 постанови НБУ від 03.10.2014 року № 631/БТ «Про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії проблемних» банку заборонено здійснювати виплати бонусів, премій та інших додаткових матеріальних винагород керівництву банку та виділення коштів на спонсорство, доброчинність та фінансову допомогу. Тобто, у період важкого матеріального стану, за умови, що банк не міг виконувати свої зобов'язання перед вкладниками та іншими кредиторами банку, перебував у стані високого ризику ліквідності та загрози втрати платоспроможності, банк безпідставно уклав трудовий договір із відповідачем та збільшив фінансове навантаження.

Разом з тим, 01.10.2014 року між головою правління ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_4 було підписано ще один трудовий договір, згідно з яким відповідача прийнято на посаду начальника відділення № 85 із щомісячною оплатою праці - 9770,00 грн. (п.4.1 трудового договору) та додатковою заробітною платою в розмірі 48850,00 грн. (п. 4.2 трудового договору).

Відповідно до п. 6.10 договору, цей договір є підставою для видання наказу про прийняття працівника на роботу. Однак, жодного наказу на підставі трудового договору від 01.10.2014 року не видавалося, відповідач продовжував виконувати роботу на підставі трудового договору, оформленого наказами № 118-п від 27.03.2014 року та № 406-п від 20.08.2014 року, ці накази не скасовувались. Заробітна плата та додаткова заробітна плата по трудовому договору від 01.10.2014 року не нараховувалась, про що було також відомо відповідачу.

На думку позивача, 01.10.2014 року голова правління банку ОСОБА_7, за попередньою змовою з відповідачем, уклали трудовий договір без наміру останнім фактично виконувати роботу за цим договором. Вважає, що метою укладення трудового договору від 01.10.2014 року є незаконне отримання відповідачем заробітної плати за цим договором та набуття відповідного трудового (страхового ) стажу.

Посилаючись на ч. 1 ст. 234 ЦК України, позивач зазначає, що при укладенні трудового договору від 01.10.2014 року сторони не мали наміру працевлаштування ОСОБА_4, що підтверджується тим, що він жодного дня не працював у ПАТ «ВіЕйБі Банк» на підставі трудового договору від 01.10.2014 року, тому даний трудовий договір по своїй суті є фіктивним. При укладенні трудового договору 01.10.2014 року сторони діяли умисно, без наміру створювати правові наслідки, заздалегідь знали, що договір не буде виконуватись, оскільки дія трудового договору, оформленого наказами № 118-п та № 406-п, не припинена. Виконувати посадові обов'язки начальника відділення № 85 може лише одна особа, однак, не за двома трудовими договорами.

Виходячи з наведеного, положень ст. ст. 21, 24, 36, 48 КЗпП України, ст. 234 ЦК України, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, позивач просив визнати трудовий договір від 01.10.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та головою правління ПАТ «ВіЕйБі Банк» фіктивним із застосуванням правових наслідків фіктивного правочину.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 був допущений до роботи на посаді начальника відділення № 85, виконував посадові обов`язки, а невидача наказу відповідно до п. 6.10 трудового договору від 01.10.2014 року не може свідчити про невиконання роботодавцем своїх зобов'язань за укладеним з відповідачем трудовим договором та не є підставою для визнання такого трудового договору фіктивним. Крім того, чинним законодавством не передбачено обов'язку найманого працівника здійснювати контроль за видачею роботодавцем наказів та розпоряджень, реєстрації трудових договорів. Більше того, ч.4 ст. 24 КЗпП України в редакції, чинній станом на момент укладення трудового договору 01.10.2014 року, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2016 року та від 29.01.2016 року були встановлені обставини щодо факту укладення трудового договору від 01.10.2014 року і стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_4 додаткову заробітну плату відповідно до договору від 01.10.2014 року в розмірі 48850 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 97700 грн.

Окрім цього, суд виходив з того, що відповідно до ст. 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом трудових відносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема ст. ст. 3, 7, 9, 91, 44 КЗпП України), положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину, а саме статті 234 ЦК України, яку позивач зазначає правовою підставою даного позову, не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, що виникають у зв'язку з укладенням трудового договору (контракту).

ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної М.А., не погоджуючись із рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції було проігноровано усне клопотання позивача про допит відповідача, що є порушенням ч. 4 ст. 259 ЦПК України. Окрім цього, вирішуючи спір, суд не звернув увагу на те, що трудові відносини між правлінням ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_4 на підставі трудового договору від 01.10.2014 року так і не виникли.

На апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної М.А., ОСОБА_4 подав відзив, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду та безпідставність апеляційної скарги, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні відповідач заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Надане до суду клопотання позивача про відкладення розгляду справи на 15 хвилин у зв'язку з запізненням їхнього представника колегією суддів було задоволено та розпочато розгляд справи з урахуванням даного клопотання, однак у судове засідання представник апелянта не з'явився.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п.п. 8 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Установлено, що відповідно до наказу № 118-п від 27.03.2014 року ОСОБА_4 прийнято з 27.03.2014 року на посаду заступника начальника відділення № 85 з випробувальним строком 3 місяці, з робочим місцем у м. Вінниці та посадовим окладом згідно зі штатним розкладом. Цим же наказом на ОСОБА_4, заступника начальника відділення № 85, за його згодою, покладено виконання обов'язків начальника відділення № 85 з 27.03.2014 року на період тимчасової непрацездатності основного працівника (ОСОБА_8).

Наказом № 406-р від 20.08.2014 року ОСОБА_4, заступника начальника відділення № 85, за його згодою, переведено з 20.08.2014 року на посаду начальника відділення № 85, з робочим місцем у м. Вінниці та посадовим окладом згідно зі штатним розписом.

01.10.2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі голови правління ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був укладений трудовий договір, згідно з яким працівник приймається на роботу на посаду начальника відділення № 85 для виконання роботи, обумовленої цим договором та посадовою інструкцією. Крім іншого, сторони, зокрема, домовились: про особливості режиму робочого часу - ненормований робочий дунь (п. 3.2); про те, що за виконання обов'язків за цим договором працівникові встановлюється і виплачується щомісячно в порядку, установленому внутрішніми документами роботодавця, заробітна плата в національній валюті України в розмірі 9770 грн. до оподаткування (п. 4.1); що працівникові повинна бути нарахована та виплачена 21.11.2014 року додаткова заробітна плата в розмірі 48850 грн. (п.4.2); цей договір є підставою для видання наказу про прийняття працівника на роботу (п.6.10).

За змістом п. 6.1 договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом невизначеного строку.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 фактично був допущений до роботи і виконував посадові обов'язки начальника відділення № 85.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2016 року, яке набрало законної сили, по справі № 127/20714/15-ц відмовлено в задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної М.А. до ОСОБА_4 про визнання трудового договору від 01.10.2014 року недійсним (а. с. 26-27).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.01.2016 року, яке набрало законної сили, по справі № 127/6535/15-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про стягнення додаткової заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_4 додаткову заробітну плату у відповідності до трудового договору, укладеного 01.10.2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «ВіЕйБі Банк», в розмірі 48850 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 97700 грн. (а. с. 42-44).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_4 був допущений до роботи на посаді начальника відділення № 85, виконував посадові обов`язки, а невидача наказу відповідно до п. 6.10 трудового договору від 01.10.2014 року не може свідчити про невиконання роботодавцем своїх зобов'язань за укладеним з відповідачем трудовим договором та не є підставою для визнання такого трудового договору фіктивним. Крім того, чинним законодавством не передбачено обов'язку найманого працівника здійснювати контроль за видачею роботодавцем наказів та розпоряджень, реєстрації трудових договорів.

Згідно з ч. 4 ст. 24 КЗпП України в редакції, чинній станом на момент укладення трудового договору 01.10.2014 року, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Судом першої інстанції також вірно враховано обставини встановлені в рішеннях Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2016 року та від 29.01.2016 року, які набрали законної сили, в яких були встановлені обставини щодо факту укладення трудового договору від 01.10.2014 року і стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_4 додаткову заробітну плату відповідно до договору від 01.10.2014 року в розмірі 48850 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 97700 грн.

При цьому, судом обґрунтовано зазначено про те, що відповідно до ст. 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом трудових відносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема ст. ст. 3, 7, 9, 91, 44 КЗпП України), положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину, а саме статті 234 ЦК України, яку позивач зазначає правовою підставою даного позову, не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, що виникають у зв'язку з укладенням трудового договору (контракту).

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 р. у справі N 6-197цс14).

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено наявність правових підстав для визнання трудового договору від 01.10.2014 року недійсним.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що справу вирішено судом першої інстанції правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин справи, що мають значення для справи.

Керуючись п. п. 8 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, ст. ст. 258 ч. 4, 259 ч. 1, 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2017 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис П. В. Кучевський

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий Л. О. Голота