УХВАЛА

Іменем України

29 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 750/2560/18

провадження № 61-44737ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 28 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича про стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. про стягнення збитків.

Позовна заява мотивована тим, що приватним нотаріусом Завалієвим А. А. вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 217 339,16 грн. У зв'язку з виконанням виконавчого напису на транспортні засоби боржника накладено арешт та оголошено їх у розшук, в результаті чого позивач був позбавлений можливості здійснювати підприємницьку діяльність у сфері вантажних перевезень в період з 30 серпня 2017 року до 27 грудня 2017 року.

За таких обставин ОСОБА_3 було завдано збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 405 879,25 грн, сплачених податків у розмірі 5 376,00 грн та інфляційних втрат у розмірі 31 790,01 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 28 серпня 2018 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

24 вересня 2018 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті) ОСОБА_3 направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 28 серпня 2018 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано обставин, встановлених іншим судовим рішенням стосовно неправомірних дій приватного нотаріуса. Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій не враховано практику Європейського суду з прав людини щодо принципу пропорційності в контексті втручання держави у право на мирне володіння майном.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Суди встановили, що приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А. 22 червня 2017 року вчинено виконавчий напис про стягнення із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 217 339,16 грн.

Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кисельовим Б. В. від 15 серпня 2017 року було відкрите виконавче провадження з приводу виконання виконавчого напису від 22 червня 2017 року. Державним виконавцем накладено арешт на транспортні засоби боржника та оголошено їх у розшук.

За скаргою ОСОБА_3 на дії приватного нотаріуса Чернігівського нотаріального округу Завалієва А. А. до Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області проведено позапланову перевірку, відповідно до результатів якої його нотаріальну діяльність зупинено та зобов'язано пройти підвищення кваліфікації.

На підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року, яким виконавчий напис приватного нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню, державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження щодо ОСОБА_3

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження упущеної вигоди, а саме доходу, який особа могла б реально одержати за звичайних обставин від використання власних транспортних засобів при здійсненні підприємницької діяльності, якби її право не було порушене. Крім того, як зазначив суд першої інстанції, вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди ґрунтуються лише на розрахунку можливих доходів з огляду на дані його податкової декларації за 2017 рік.

В податковій декларації ОСОБА_3 за 2017 рік вказано, що він є фізичною особою-підприємцем, який здійснює підприємницьку діяльність у сфері вантажних перевезень та неспеціалізованої оптової торгівлі. Також в декларації зазначено, що за 2017 рік ним отримано дохід у розмірі 385 415,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

В частині другій цієї ж статті вказано, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди; вина заподіювача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Зазначений висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц.

З огляду на положення зазначених норм закону та висновок Великої Палати Верховного Суду, суди, встановивши відсутність прямого причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою у вигляді упущеної вигоди, дійшли правильних висновків щодо необґрунтованості вимог позивача про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди), оскільки він не довів, що ці доходи не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Також позивачем не доведено, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

За таких обставин доводи касаційної скарги не спростовують викладені в оскаржених судових рішеннях висновки.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положенням пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

В частині дев'ятій статті 19 ЦПК України вказано, що прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2018 року визначено у розмірі 1 762,00 грн.

Таким чином положення пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України підлягають застосуванню у разі, коли ціна позову у справі не перевищує 881 000,00 грн (1 762,00 грн ? 500).

З урахуванням того, що касаційна скарга є необґрунтованою, а суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи справу з ціною позову, що не перевищує 881 000,00 грн, правильно застосовували норму права, що є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, Верховний Суд на підставі пункту 5 частини другої та частини четвертої статті 394 ЦПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої та частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 28 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича про стягнення збитків.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С.П. Штелик