Дата документу 28.11.2018 Справа № 311/415/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №311/415/18 Головуючий у 1 інстанції Степаненко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/222/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 22 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про вирішення трудового спору,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом з позовом до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про вирішення трудового спору, який в процесі розгляду справи неодноразово уточнював.

В позові зазначено, що з 18 травня 2016 року згідно з наказом Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради Таврійського експлуатаційного цеху водопостачання і водовідведення №189к, він працював водієм автотранспортного засобу - ВАЗ 211540 3 кл., в Таврійському експлуатаційному цеху водопостачання і водовідведення.

04 січня 2017 року наказом про переведення №03к, він був переведений на посаду юрисконсульта Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради Таврійського експлуатаційний цех водопостачання і водовідведення.

08 лютого 2018 року на підставі його заяви від 08.02.2018 року за вх.№80, він був звільнений з посади за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником умов трудового договору за ч.3 ст. 38 КзПП України, про що свідчить копія наказу про припинення трудового договору за №42к від 08.02.2018 року.

12.02.2018 року відповідач сплатив йому частину розрахунку у сумі 7278,35 грн., в суму якої входить нарахування заробітної плати за січень 2018 р. - 4307,42 грн. та заробітна плата за лютий 2018 р. - 2970,93 грн. В суму розрахунку 7278,35 грн. також входить сума за невикористану відпуску - 12 днів, у розмірі - 2152,80 грн.

За період його звільнення з 08.02.2018 р. по 12 березня 2018 р. відповідачем непогашена заборгованість по виплаті йому компенсації трімісячного заробітку відповідно до ст. 44 КзПП України в сумі - 16029,09 грн., суми відряджень за вісім днів - 2106,40 грн., а також компенсація за затримку у розрахунку заробітної плати в сумі - 17 459,53 грн.

У порушення вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні відповідач не здійснив йому виплату всіх розрахункових сум у день звільнення, тобто, 08.02.2018 року.

Зазначені дії відповідача призвели до його моральних страждань.

Посилаючись на ці обставини, просив стягнути з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на його користь заборгованість із виплати недоплаченої суми заробітної плати - 2106,40 грн. за вісім днів відрядження; стягнути з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі - 17 459,53 грн. стягнути з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на його користь компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату в сумі - 16 026,09 грн., стягнути з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на його користь моральну шкоду у сумі - 10 000 грн.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 22 травня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі - 16 026,09 грн.

Стягнуто з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 704,80 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог в частині стягнення вихідної допомоги при звільненні. Вирішити питання судових витрат.

Позивачем ОСОБА_3 надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржено в частині стягнення вихідної допомоги при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 16 026,09 грн. тому у відповідності до ст.. 367 ЦПК України в іншій частині рішення суду не переглядається.

Судом встановлено, що на підставі наказу №189к від 18.05.2016 року позивач з 24.05.2016 року був прийнятий на роботу на посаду - водія автотранспортних засобів ( ВАЗ - 211540) 3 кл. в автотранспортний цех Таврійського ЕЦВВ КП «Облводоканал» ЗОР.

Наказом «Про переведення» №03 к від 04 січня 2017 року позивач був переведений на посаду юрисконсульта Таврійського ЕЦВВ КП «Облводоканал» ЗОР з 04.02.2017 року.

Наказом №42к від 08.02.2018 року позивач був звільнений з посади за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником умов трудового договору, на підставі за ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до вказаного наказу позивачем не відпрацьовано/компенсація - 12 календарних днів відпустки, вихідна допомога-у розмірі тримісячного середнього заробітку, згідно ст.44 КЗпП України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на даний час зазначений Наказ №42к від 08.02.2018 року не змінено, не скасовано, не визнано незаконним, а тому, він має законну силу та обов'язковий до виконання.

Зазначені факти також підтверджуються трудовою книжкою позивача.

Службова записка з остаточним розрахунком при звільненні позивача надійшла до бухгалтерії головного підприємства КП «Облводоканал» ЗОР- 08.02.2018 року о 16 годині 17 хвилин.

Наступного дня, 09.02.2018 року, платіжним дорученням № 871 позивачеві відповідачем були перераховані до банківської установи розрахункові кошти в сумі 7 278,35 грн., які складаються, у тому числі, з 2106,40 грн. - за вісім днів відрядження. Даний факт також підтверджується розрахунковим листом.

Станом на 09.02.2018 року позивачеві - відповідачем були сплачені всі кошти при звільненні.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.94 КЗпП України, заробітна плата являє собою винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст.116 КЗпП України.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39 цього Кодексу) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем при звільнені позивача були дотримані вищевказані вимоги ст.ст.47, 116 КЗпП України, а тому, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача : «заборгованості із виплати недоплаченої суми заробітної плати - 2106,40 грн. за вісім днів відрядження; середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі - 17 459,53 грн. - задоволенню не підлягають.

Сума виплати вихідної допомоги, оскаржена відповідачем в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що роботодавець не порушував вимоги трудового законодавства відносно позивача, а тому, відсутні підстави для стягнення вихідної допомоги при звільненні, є неспроможними та спростовуються наявними в справі матеріалами.

Встановлено, що з 2014 року у зв'язку з арештами банківських рахунків за виконавчим провадженням підприємство відповідача порушувало графік виплати заробітної плати, у тому числі, відносно позивача.

11 жовтня 2017 року було знято арешт з коштів, які містилися на розрахункових рахунках підприємства.

Починаючи з 12 жовтня 2017 року заробітна плата позивачеві виплачувалася наступним чином: 12.10.2017 року (3/П за серпень 2017 року) - в сумі 9169,72 грн.; відомість від 13.10.2017 року (аванс за вересень 2017 року) - в сумі 5694,22 грн., відомість від 20.10.2017 року (3/П за вересень 2017 року) - 2440, 38 грн., відомість від 27.10.2017 року (аванс за жовтень 2017 року) - 3200 грн., відомість від 07.11.2017 року (3/П за жовтень 2017 року) - в сумі 3581, 31 грн., відомість від 22.11.2017 року (аванс за листопад 2017 року) - в сумі 4000 грн., відомість від 18.12.2017 року (3/П за листопад 2017 року) - в сумі 3952,48грн., відомість від 26.12.2017 року (аванс за грудень 2017 року) - в сумі 3500грн., відомість від 26.01.2018 року (3/П за грудень 2017 року) - в сумі 3751,20 грн.

Вказані факти підтверджуються постановами про арешт коштів боржника, постановою про зняття арешту з коштів, платіжними дорученнями.

Вищезазначене свідчить про те, що за час перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, мало місце порушення з боку відповідача законодавства про працю, а саме - в частині термінів оплати праці. Зазначений факт також підтверджується вищевказаним Наказом №42к від 08.02.2018 року.

Судова колегія вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що в порушення приписів ст.44 КЗпП України, відповідач, всупереч власному наказу про звільнення, яким вирішено питання про виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, вихідну допомогу позивачеві не нарахував та не виплатив у день звільнення.

Оскільки у спірних правовідносинах трудовий договір з позивачем було припинено у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, суд дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги відповідно до ст.44 КЗпП України, в розмірі тримісячної середньої заробітної плати.

Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином вимога позивача про стягнення вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку підлягає задоволенню, виходячи з розрахунку- середньомісячного заробітку за останні два місяці: 5342,03 грн. *3= 16 026,09 грн.

Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1); моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2); моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (частина 4).

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суду при вирішенні вказаного питання необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Пунктом 9 вказаної Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим, що позивачем не було надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх докази, у відповідності до ст.ст.76-81 ЦПК України, на підтвердження його позовних вимог в частині стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, а саме: що така шкода йому була спричинена незаконними діями (бездіяльністю) відповідача, що між цими діями (бездіяльністю) відповідача та його моральними стражданнями є причинний зв'язок, що його моральні страждання призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя та інше, а тому, суд вважає необхідним в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до ст.81ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належні, достатні, достовірні та допустимі докази, відповідно до вимог ст.ст.76-80 ЦПК України, на підтвердження своїх позовних вимог у повному обсязі , позивач суду не надав, як і відповідач на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 22 травня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: