ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8604/16-ц
провадження № 2/753/2029/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва

у складі: головуючого - судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участі секретаря КЕДИК А.В.

сторін:

представника позивача ОСОБА_6

представника відповідача -2 ОСОБА_2

розглянувши у загальному позовному провадженні в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю "Абсолют ЛТД " про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовними вимогами до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариство з обмеженою відповідальністю " Абсолют ЛТД " про поділ спільного майна подружжя, та просила суд відповідно до останньої редакції заяви про збільшення позовних вимог :

Визнати недійсним договір комісії № 308 автомобіля MERCEDES - BENZ SPRINTER 211CDI від 05 жовтня 2016 року , укладений між ОСОБА_4 і Товариство з обмеженою відповідальністю « Абсолют ЛТД ».

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля MERCEDES - BENZ SPRINTER 211CDI від 05 жовтня 2016 року, укладений між Товариство з обмеженою відповідальністю « Абсолют ЛТД » і ОСОБА_5;

Скасувати державну реєстрацію транспортного засобу марки MERCEDES - BENZ SPRINTER 211CDI, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2 ( попередній НОМЕР_3 ), проведену територіальним сервісним центром № 3243 у Київській області на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу від 05 жовтня 2016 року на ОСОБА_5

Визнати автомобіль MERCEDES - BENZ SPRINTER 211CDI об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Поділити автомобіль MERCEDES-BENZ SPRINTER 211CDI з визначенням часток співвласників, визнавши за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по 1 / 2 частці вказаного автомобіля за кожним, припинивши право спільної сумісної власності.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3, що діє на підставі ордеру серії ВЛ № 000, 026451 від 02 квітня 2012 року ( а. с. 12 ), та витягу з договору про надання правової допомоги від 02 квітня 2016 року ( а. с. 13 ) ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з"явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте в матеріалах цивільної справи ( а.с. 118) міститься письмова заява відповідача, де останній просить розглянути справи без його участі, проти задоволення позову заперечує.

Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Представник відповідача ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності від 28 березня 2018 року ( а . с. 231 ) ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні.

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Абсолют ЛТД " в судове засідання свого представника не направило про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, відтворивши звукозапис журналу судових засідань від 24.10. 2017 року, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. .

Як слідує з матеріалів цивільної справи, та встановлено в ході розгляду справи, 18 грудня 2014 року рішенням Дарницького районного суду місто Києва шлюб розірвано ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Після розлучення автомобіль знаходився у володінні Відповідача-1 ОСОБА_4.

Листом від 15 грудня 2016 року за № 31 / 26 - 17030 ( а. с. 109 ) Регіональний сервісний центр у місті Києві повідомив, що спірний автомобіль був перереєстрований 05 жовтня 2016 року на нового власника - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

05 жовтня 2016 року в територіальному сервісному центрі № 3243 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області Відповідач - 1 та ТОВ « Абсолют ЛТД » уклали договір комісії № 308, за яким комісіонер ( ТОВ « Абсолют ЛТД » ), зобов'язувався за дорученням комітента ( ОСОБА_4 ) за плату, від свого імені, але за рахунок комітента укладати договори з покупцями на придбання транспортного засобу MERCEDES - BENZ SPRINTER 21ICDI, номер кузова НОМЕР_1 без згоди Позивача.

Потім, цього ж дня, між ТОВ « Абсолют ЛТД » і Відповідачем - 2 укладено договір - купівлі продажу спірного автомобіля також без згоди Позивача.

В договорі купівлі - продажу від 05 жовтня 2016 року вказано, що автомобіль MERCEDES - BENZ SPRINTER 21 ICDI продано Відповідачеві - 2 за 18 000 гривень У вказаному договорі не зазначено про наявність згоди на продаж автомобіля ОСОБА_4 - дружини ОСОБА_3

Як слідує з пояснень представника ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності від 28 березня 2018 року ОСОБА_2 наданих пояснень у судовому засіданні, відчуження спірного автомобіля на користь його довірителя було здійснене на підставі договору купівлі-продажу, оформленого довідкою-рахунком.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В силу ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і ( або ) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до СТ.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти;

3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч.1 ст.70 СК України).

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України).

Відповідно до п. 22, 30 Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя », поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності ( якщо інше не встановлено домовленістю між ними ) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином. Відповідач - 1 ОСОБА_4 передав спірний автомобіль для продажу, який в подальшому був проданий на підставі договору комісії ТОВ « Абсолют ЛТД » Відповідачу - 2 без письмової згоди своєї, на той час, дружини ОСОБА_3, яка вимагалася відповідно до норм ст. 65 Сімейного кодексу України відносно цінного майна, яким є транспортний засіб MERCEDES - BENZ SPRINTER 211CDI, вартість якого, як зазначено в договорі - 18 000 гривень 00 копійок , що перевищує 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тому вказаний договір купівлі - продажу виходить за межі дрібного побутового.

З цих підстав договори комісії № 308 та купівлі - продажу автомобіля MERCEDES - BENZ SPRINTER 211CDI, державний номер НОМЕР_3, укладених 05 жовтня 2016 року відповідно між Відповідачем - 1 та ТОВ « Абсолют ЛТД » та між ТОВ « Абсолют ЛТД » і Відповідачем - 2 слід визнати недійсними.

Оскільки даний правочин в порушення ст. 203 ЦК України не відповідає вимогам закону - ст. 65 СК України, без визнання його недійсним неможливо відновити моє порушене право власності на спільне сумісне майно подружжя - транспортний засіб. Оскільки спірний автомобіль було придбано в період нашого шлюбу, хоча і зареєстровано за Відповідачем-1, він є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому його слід поділити на загальних підставах, передбачених ст. ст. 70,71 СК України.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя ( одного з них ) до суду з таким позовом ( ст. 11 ЦК України ) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Оскільки, згода на отримання грошової компенсації не була надана і відповідна грошова сума на депозитний рахунок суду не вносилася, слід поділити спірний автомобіль з визначенням часток співвласників, визнавши за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по 1 / 2 частці вказаного автомобіля за кожним, припинивши право спільної сумісної власності.

Що стосується позовної вимоги скасувати державну реєстрацію транспортного засобу марки MERCEDES - BENZ SPRINTER 211CDI, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2 ( попередній НОМЕР_3 ), проведену територіальним сервісним центром № 3243 у Київській області на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу від 05 жовтня 2016 року на ОСОБА_5, суд вважає в цій частині позовні вимоги необґрунтованими, і такими, що не підлягають задоволення, з огляду на невірно обраний позивачем засіб захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 60, 63,65, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 203, 208, 365, 368, 372 ЦК України; ст. ст. 3, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 43, 76, 81, 83, 89, 211, 263 , 264, 265, 266, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариство з обмеженою відповідальністю"Абсолют ЛТД" про поділ спільного майна подружжя, задовольнити частково.

Визнати автомобіль "Mercedes - Benz Sprinter 211CDI " об"єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Поділити автомобіль "Mercedes - Benz Sprinter 211CDI " з визначенням часток співвласників, визнавши за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прво власності на 1/2 частин вказаного автомобіля за кожним, припинивши право спільної сумісної власності.

Визнати недійсним договір комісії № 308 автомобіля "Mercedes - Benz Sprinter 211CDI " від 05.10. 2016 року, укладений між ОСОБА_4 і ТОВ " Абсолют ЛТД" .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля "Mercedes - Benz Sprinter 211CDI " від 05.10. 2016 року, укладений між ТОВ " Абсолют ЛТД" і ОСОБА_5, в решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 06 серпня 2018 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК