233 № 233/1563/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартиненко В. С.

за участю секретаря судового засідання Кюсєвої Т.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної компанії «Нафтогаз України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної компанії «Нафтогаз України», в якій просив визнати незаконним та скасувати наказ начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» № 33 к від 03.03.2018 року про його звільнення з посади майстра автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка відповідно до п.1 статті 36 Кодексу Законів про Працю України; поновити його на посаді майстра автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка регіонального виробничого управління «Київавтогаз» дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.03.2018 року по день поновлення на роботі без урахування відповідних зборів та обов'язкових платежів; допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за один місяць та стягнути з відповідача судові витрати, пов'язані із наданням правничої допомоги в розмірі 8 000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з червня 2007 року працював у вказаному підприємстві на різних посадах, зокрема з 01.11.2017 року - на посаді майстра автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка регіонального виробничого управління «Київавтогаз» дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». 02.03.2018 року ним була написана заява про звільнення за угодою сторін з 05.03.2018 року. 03.03.2018 року він звернувся до роботодавця із заявою про анулювання домовленості про припинення договору за угодою сторін, у якій просив не розглядати раніше подану заяву про звільнення та вважати її помилково поданою, оскільки у позивача змінилися обставини, що передували написанню заяви. З 05.03.2018 року по 30.03.2018 року позивач перебував на лікуванні. Проте роботодавцем було відмовлено у задоволенні заяви про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору. Наказом начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» № 33 к від 03.03.2018 року позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Дане звільнення вважає проведеним з порушенням норм трудового законодавства, оскільки на час звільнення в нього не було волевиявлення на звільнення з роботи за угодою сторін, та в порушення вимог ст. 40 КЗпП України звільнення було здійснено у період тимчасової непрацездатності. З наказом працівник ознайомлений не був.

Відповідач надав відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечив. Вважає дії роботодавця правомірними, оскільки у роботодавця була відсутня згода на анулювання попередньої домовленості між працівником та ним про припинення трудового договору за угодою сторін, що відповідно до постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є обовязковою умовою для продовження трудового договору. Та за вказаних обставин, вважає, що наявність у працівника тимчасової непрацездатності не перешкоджає звільненню за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Крім того, наказ про звільнення ОСОБА_1 з 05.03.2018 року було винесено 03.03.2018 року, коли працівник перебував на робочому місці. Копію наказу про звільнення було надіслано працівнику поштою.

У відповіді на відзив позивач виклав свою думку щодо хибності застосування до спірних правовідносин ищевказану правову позицію, оскільки Верховним Судом України у постанові від 26.10.2016 року у справі № 6-1269цс16 було викладено протилежний правовий висновок наступного змісту. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу).

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні зясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позові та у відповіді на відзив. Крім того, зауважив, що ініціатором припинення трудового договору за угодою сторін був роботодавець, який попередив його про те, що у разі не написання відповідної заяви його буде звільнено за іншою підставою, невигідною для працівника.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов. Додатково пояснив, що позивачем не надано доказів здійснення на нього психологічного тиску та вважає що заява про припинення трудового договору за угодою сторін була написана позивачем добровільно.

Зясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював у дочірньому підприємстві «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на посаді майстра автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка регіонального виробничого управління «Київавтогаз».

28.02.2018 року позивач написав заяву про звільнення з вказаної посади на підставі угоди сторін з 05.03.2018 року.

03.03.2018 року позивач надав роботодавцю заяву, у якій просив не розглядати раніше подану заяву про звільнення та вважати її помилково поданою.

В цей же день 03.03.2018 року начальник регіонального виробничого управління «Київавтогаз» дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» видав наказ № 33 к від 03.03.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади майстра автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка відповідно до п.1 статті 36 КЗпП України.

05.03.2018 року ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатним та перебував на амбулаторному лікуванні в амбулаторії №4 КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Костянтинівської міської ради.

Вказані обставини справи визнаються сторонами та на їх підтвердження сторони надали відповідні копії документів, а саме: трудової книжки, заяви ОСОБА_1 від 28.02.2018 року про звільнення за угодою сторін, заяви від 03.03.2018 року про анулювання заяви про звільнення, наказу дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» № 33 к від 03.03.2018 року про звільнення, листків непрацездатності.

Спірним є питання можливості звільнення працівника на підставі п. 1 ст. 36 КзПП України (за угодою сторін) за наявності заяви працівника про анулювання заяви про припинення трудового договору за угодою сторін та під час тимчасової непрацездатності працівника.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору, зокрема є: угода сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 лютого 2018 року у цивільній справі №761/25946/15-ц виклав наступний висновок щодо застосування норм права, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Анулювання домовленості про розірвання трудового договору на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України можливо лише за взаємною згодою на це працівника та власника або уповноваженого ним органу і працівника. За змістом частини 3 статті 40 КЗпП України у період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівника лише з ініціативи власника (за винятком повної ліквідації підприємства), а не за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 640/2336/17, в якому посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» підтримав висновок про те, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

З наведеного випливає, що між сторонами існувала домовленість про припинення трудового договору за угодою сторін з 05.03.2018 року. Обставини щодо відсутності волевиявлення позивача під час такої домовленості не були підставою позову на час звернення до суду. Відповідач не надав своєї згоди на анулювання вказаної домовленості. Відсутність волевиявлення працівника на час видання наказу про звільнення не є перешкодою для звільнення відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), а отже відповідач правомірно видав наказ № 33 к від 03.03.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади майстра автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка. Перебування позивача у стані тимчасової непрацездатності не перешкоджає припиненню трудового договору за угодою сторін, оскільки у такий період не допускається звільнення працівника лише з ініціативи власника.

Посилання позивача про те, що його не було ознайомлено із наказом про звільнення є необґрунтованим, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України лише у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи, а в інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог в частинні визнання незаконним та скасування наказу начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» № 33 к від 03.03.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади майстра автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка відповідно до п.1 статті 36 КЗпП України; поновленні ОСОБА_1 на посаді майстра автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка регіонального виробничого управління «Київавтогаз» дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Оскільки вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.03.2018 року по день поновлення на роботі без урахування відповідних зборів та обов'язкових платежів є похідними, а у задоволенні основних позовних вимог відмовлено, в цій частині позов також не підлягає задоволенню.

Вимога позивача стягнути з відповідача судові витрати, пов'язані із наданням правничої допомоги в розмірі 8 000 грн. 00 коп. у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України задоволенню не підлягають у звязку з відмовою в позові.

Керуючись ст.ст. 141, 259, 264-265, 273, 274-279, 354, п.п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної компанії «Нафтогаз України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: дочірнє підприємство «Укравтогаз» національної компанії «Нафтогаз України», місцезнаходження: 03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, буд. 2, .

Суддя