Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 591/5118/14-ц

провадження № 61-29781 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач заоб'єднаним позовом)- ОСОБА_1,

відповідач (позивач заоб'єднаним позовом) - ОСОБА_11,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_12 - ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 13 вересня

2017 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Кононенко О. Ю., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення грошових коштів.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що у 2012 році між ним та відповідачем було досягнуто домовленості про укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 у

м. Суми. Оскільки власники належним чином не оформили правовстановлюючих документів на зазначене нерухоме майно, сторони домовилися здійснити їх відчуження за письмовими розписками, а після належного оформлення відповідачами правовстановлюючих документів здійснити нотаріальне оформлення договорів купівлі-продажу. Попередньо він сплатив ОСОБА_1, 7 500 доларів США із обумовлених 10 000 доларів за належні їй 4/5 частки у зазначеному вище домоволодінні, а 1000 доларів США він сплатив

ОСОБА_3 за належну 1/5 частку в цьому домоволодінні. На підтвердження реальності намірів щодо продажу належного їм нерухомого майна його власники передали йому ключі від будинку та дозволили розпочати будівельні роботи, у зв'язку з чим він звів новий фундамент під будівництво нового будинку, оскільки будинок, що належав попереднім власникам перебував у незадовільному стані і був непридатний для проживання.

Навесні 2013 року йому стало відомо, що відповідач має намір продати будинок іншій особі на більш вигідних для неї умовах, однак отримані за розписками грошові кошти відмовилась повернути.

Такі дії відповідача завдали йому моральних страждань, оскільки з метою придбання будинку він змушений був продати все своє майно, а відмова відповідача від укладення договору купівлі-продажу та неповернення грошей призвела до сварок у родині, наслідком чого стало розірвання шлюбу з дружиною.

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 7 500 доларів США, інфляційні втрати, три відсотки річних, майнову шкоду у розмірі 14 500, 00 грн та 10 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування жилим будинком та земельною ділянкою, відшкодування майнової та моральної шкоди.

На обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що їй на праві власності на належить 4/5 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Суми.

Навесні 2012 року між нею та ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості про укладення договору купівлі-продажу щодо належної їй частки житлового будинку та відповідної частини земельної ділянки за цією ж адресою. Оскільки їй необхідно було звернутися до суду з метою оформлення права власності на майно у порядку спадкування, вона повідомила ОСОБА_2 про неможливість укласти договір одразу, на що він погодився та сплатив частину грошових коштів, а вона передала йому ключі від будинку та дозволила користування будинком та земельною ділянкою.

У квітні 2012 року ОСОБА_2 без її дозволу розпочав руйнування господарчих та побутових будівель, зокрема розібрав сараї, душ, вбиральню, навіси, а матеріали які залишились від зазначених будівель продав. У 2013 році відповідач зруйнував будинок, внаслідок чого він перебуває в непридатному для проживання стані.

Після належного оформлення нею правовстановлюючих документів на належну їй частину будинку та земельну ділянку, ОСОБА_2 відмовився укладати договір купівлі-продажу, продовжує без належних правових підстав користуватись її будинком та земельною ділянкою, ключі від будинку та її майно, яке знаходиться в ньому, вартістю 5 000, 00 грн, не повертає.

Посилаючись на наведене, а також на те, що внаслідок незаконних дій відповідача у неї погіршився стан здоров'я, вона зазнала значних душевних страждань, просила усунути перешкоди у користуванні жилим будинком АДРЕСА_2 у м. Суми, стягнути з відповідача 155 000, 00 грн майнової шкоди та 20 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 01 квітня 2015 року зазначені позови об'єднано в одне провадження.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 травня 2015 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого позивача.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 травня 2016 року, з урахуванням виправлених описок, внесених ухвалою цього ж суду від 07 червня

2016 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та земельною ділянкою, виселення, відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково.

Усунуто перешкоди в користуванні жилим будинком, що розташований за адресою: м. Суми, АДРЕСА_1, шляхом надання до нього доступу

ОСОБА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено за його необгрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження того, що внаслідок протиправних дій

ОСОБА_2 їй було завдано майнову шкоду, а тому позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди не підлягають задоволенню. Оскільки позивач позбавлена права в повній мірі користуватись належним їй майном, її право підлягає захистові у спосіб усунення перешкод у користуванні жилим будинком шляхом надання їй доступу до нього.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2017 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та відшкодування майнової шкоди за пошкодженні речі.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 травня

2016 року скасовано в частині задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні жилим будинком по АДРЕСА_3 у м. Суми, та відмови у задоволенні позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди у розмірі 5 000,00 грн за пошкоджені речі, що перебували у будинку. Провадження у справі в цій частині закрито.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 06 травня 2016 року про залишення без розгляду його позову до ОСОБА_1, про стягнення грошових коштів скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 травня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, а також розподілу судових витрат та ухвалу цього суду від 07 червня 2016 року про виправлення описки, скасовано.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди 49 310,40 грн та 1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково вважав недоведеними винними дій відповідача, оскільки свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердив, що у квітні 2012 року він з ОСОБА_2 разом розбирали господарські споруди та будівлі біля будинку, який він мав намір придбати та планував знести у подальшому, а тому пояснення відповідача про те, що він мав доступ до приміщення будинку лише з червня 2012 року, та не здійснював будь-яких робіт не знайшли свого підтвердження. За результатами проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи від 31 січня

2017 року № 762 встановлено факт механічного впливу та зниження цінності будинку внаслідок проведення ОСОБА_2 будівельних робіт з руйнування та демонтажу, внаслідок чого завдано власникам будинку заподіяно майнову шкоду в розмірі 61 638, 00 грн.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача майнової шкоди у розмірі 49 310, 00 грн, розмір якої визначено виходячи із належної позивачеві частки у спільному майні, та

1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

У жовтні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, у якій заявник просив скасувати рішення Апеляційного суду Сумської області від 13 вересня

2017 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди у повному обсязі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що демонтаж надвірних споруд, а також частини житлового будинку вчинено в березні-квітні 2012 року ОСОБА_5 на замовлення та за вказівкою його власників:

ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а не відповідачем, як помилково вважав апеляційний суд. Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння, станом на 25 квітня 2012 року усі прибудови до будинку вже були знесені. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що саме відповідач розібрав цоколь будинку. Матеріали справи містять докази про те, що навіть станом на 2009 рік будинок вже перебував в незадовільному стані та мав 56 процентів загального фізичного зносу. Навесні 2013 року з дозволу власників будинку

ОСОБА_2 виконав роботи з часткового посилення існуючого фундаменту будинку та прокладення нового фундаменту, інші роботи ним не проводились.

Станом на момент розгляду справи відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

24 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 квітня 2010 року ОСОБА_1 є власником 4/5 частини житлового будинку АДРЕСА_2 у м. Суми, інша 1/5 частина - належить ОСОБА_3

Спадщина, на яку в зазначених частках видано вказане свідоцтво складається з: житлового будинку «А-1», погріб «п/г», сарай «Д», душ «Ж», вбиральня «Г», сарай «Е», сарай «И», навіс «К», огорожа «1-3», що належало померлому ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою сумською державною нотаріальною конторою 21 квітня 2009 року.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 квітня 2012 року за

ОСОБА_1 визнано право власності на 4/5 земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 у м. Суми в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7

Відповідно до технічного паспорта, виготовленого Комунальним підприємством «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» 26 квітня 2012 року на замовлення ОСОБА_3 та ОСОБА_1, домоволодіння АДРЕСА_4 складається з: житлового будинку «А-1», погріб «п/г» та огорожі «1-3».

Згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06 червня

2012 року опис об'єкта по АДРЕСА_1 у м. Суми складається з: житлового будинку під літ. «А-1», вартістю 29 009, 00 грн, погріба під літ. «п/г», /

вартістю 1 892 ,00 гр, огорожі під літ. «1-3», вартістю 1 498, 00 грн, а

всього - 32 399, 00 грн.

Зазначений витяг містить примітку: «В нотконтору для відчуження. Житлова площа зменшена на 8,1 кв. м за рахунок повернення кімнати №4 в попередній стан, використовується як кладова (раніше самовільно переобладнано кладову в житлову кімнату), дозволу не потребує. Знесено сарай «Д», «Е», «И», душ «Ж», вбиральню «Г», навіси «М», «Н», дозволу не потребує.

Таким чином, станом на 06 червня 2012 року на земельній ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і будівель, розташованої по АДРЕСА_1 у м. Суми, були розташовані лише будівля житлового будинку, загальною площею 37,7 кв. м, погріб та огорожа.

Встановивши зазначене та наявність домовленості сторін про подальший продаж ОСОБА_2 житлового будинку та передачі ключів від нього, що свідчить про фактичне перебування будинку в його розпорядженні, апеляційний суд дійшов висновку про те, що саме він є відповідальною особою за зруйнування прибудов до будинку, що на думку суду, підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 31 січня 2017 року та поясненнями ОСОБА_5, внаслідок чого відбулося зниження цінності житлового будинку та завдання його власникам майнової і моральної шкоди.

З такими висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Крім того, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Не зважаючи на те, що цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме особою, до якого пред'явлено позов.

Згідно статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування заподіяної їй з вини ОСОБА_2 майнової шкоди, апеляційний суд не звернув увагу на те, що свідок ОСОБА_5, надаючи пояснення про те, що він на прохання ОСОБА_2 розбирав господарські споруди по

АДРЕСА_1 у м. Суми, зазначив, що вказівки які саме йому роботи виконувати давала співвласник будинку ОСОБА_3, яка і розрахувалась за виконані ним роботи.

Крім того, посилаючись на висновок будівельно-технічної експертизи

від 31 січня 2017 року, як доказ на підтвердження винних дій ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції не перевірив та не зазначив, які саме пошкодження будинку виникли внаслідок протиправних дій та з вини відповідача. При цьому суд не звернув увагу, на те, відповідно до висновку експерта загальний технічний стан будинку АДРЕСА_2 у м. Суми станом на квітень 2009 року уже було визначено як незадовільний, оскільки він мав 56 процентів загального фізичного зносу, а тому користування цим будинком можливо лише при умові проведення його ремонту.

Апеляційний суд не перевірив доводи ОСОБА_2 про те, що житловий будинок та земельну ділянку під ним він придбавав для будівництва нового житлового будинку, оскільки належний ОСОБА_1 та ОСОБА_3житловий будинок знаходився у аварійному стані та був непридатний для проживання. Всі дії щодо підготовки до будівництва нового житлового будинку (вириття траншей під фундамент та інші) він здійснював за згоди співвласників будинку. З урахуванням наведеного суду належало б на виконання вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року обговорити питання про з'ясування думки та позиції другого співвласника житлового будинку ОСОБА_3, яка залучалася до участі у справі як третя особа за первісним позовом.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що апеляційний суд внаслідок не дослідження зібраних у справі доказів не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення не може вважатися законним і обгрунтованим, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Відповідно до пунктів першого та третього частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Верховний Суд бере до уваги тривалість розгляду судами зазначеної справи, однак оскільки в силу статті 400 ЦПКУ України касаційний суд позбавлений повноважень встановлювати фактичні обставини справи, надавати оцінку та переоцінку доказам, з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), Верховний Суд вважає необхідним передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_12 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик