Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа №751/3167/16-ц

провадження № 61-6261св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), ЖуравельВ. І. Курило В. П., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Вайн Мен»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вайн Мен» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 травня 2016 року у складі судді Філатової Л. Б. та на ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 22 червня 2016 року у складі колегії суддів Страшного М. М., Євстафіїва О. К., Литвиненко І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Вайн Мен» (далі - ТОВ «Вайн Мен»), який в подальшому уточнила та просила змінити підставу та дату звільнення з посади начальника відділу реалізації по національним мережам ТОВ «Вайн Мен» і вважати її звільненою з посади згідно частини першої статті 38 КЗпП України з моменту отримання ТОВ «Вайн Мен» заяви про звільнення за власним бажанням, стягнути з ТОВ «Вайн Мен» на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та 10 000 грн моральної шкоди

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_4 з 01 січня 2015 року працювала у ТОВ «Вайн Мен» на посаді начальника відділу реалізації по національним мережам. Вказує, що до її обов'язків входили зустрічі і ведення переписки із замовниками, пошук нових клієнтів, збут продукції, які виконувались нею віддалено за погодженням із керівництвом та на періодичних зустрічах із виконавчим директором товариства, на яких вона звітувала про роботу.

Вказує, що оскільки відповідач перестав виплачувати заробітну плату, вона 15 лютого 2016 року направила поштою заяву про звільнення за власним бажанням, проте, керівництво ТОВ «Вайн Мен» проігнорувало вказану заяву, а 07 березня 2016 року позивач отримала копію наказу про звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України з 31 липня 2015 року та трудову книжку. Вважає наказ незаконним, оскільки вона після 31 липня 2015 року до 15 лютого 2016 року продовжувала працювати та виконувати свої службові обв'язки.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовує моральними стражданнями у зв'язку з незаконним звільненням, втратою нормальних життєвих зв'язків, необхідністю додаткових зусиль для організації нормального життя, необхідністю шукати нову роботу з ганебним записом у трудовій книжці.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: змінено формулювання причини і дату звільнення ОСОБА_4 з посади начальника відділу реалізації по національним мережам ТОВ «Вайн Мен» згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України з 31 липня 2015 року на частину першу статті 38 КЗпП України з 16 лютого 2016 року; стягнуто з ТОВ «Вайн Мен» на користь ОСОБА_4 22 355,52 грн заробітної плати (без врахування податків і зборів), 2000 грн моральної шкоди; стягнуто з ТОВ «Вайн Мен» в дохід держави 1653,60 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення ОСОБА_4 відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, а тому її порушені права підлягають поновленню шляхом зміни формулювання причини і дати звільнення, стягнення заробітної плати за відпрацьований час та завданої моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 22 червня 2016 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігіва від 12 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального та порушень норм процесуального права.

01 липня 2016 року представник ТОВ «Вайн Мен» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігіва від 12 травня 2016 рокута ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 22 червня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі. Посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно встановили фактичні обставини справи, зокрема, не врахували, що позивач була усно ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку товариства, посадовою інструкцією та наказом про визначення робочих місць. Однак, на робоче місце не з'являлась більше шести місяців, за що і була законно звільнена на підставі частини першої статті 40 КЗпП України.

Представник позивача вказує, що суди не надали відповідної оцінки показанням свідків, які підтвердили факт відсутності позивача на робочому місці та невиконання нею своїх трудових обов'язків у вказаний період. Крім того, вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, що порушує вимоги чинного законодавства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

05 грудня 2016 року ОСОБА_4 подала до суду заперечення на касаційну скаргу ТОВ «Вайн Мен», в яких просить оскаржувані судові рішення залишити без змін та касаційну скаргу залишити без задоволення, оскільки судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, на підставі правильно встановлених обставинах справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Вайн Мен» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, призначено до судового розгляду.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

06 лютого 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень та задоволення касаційної скарги з наступних підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди встановили, що Наказом від 30 грудня 2014 року № 20-к ОСОБА_4 з 01 січня 2015 року була прийнята на роботу в ТОВ «Вайн Мен» на посаду начальника відділу реалізації по національним мережам. До її службових обов'язків входили зустрічі і ведення переписки із замовниками, пошук нових клієнтів, збут продукції, які виконувались нею віддалено від роботи за погодженням із керівництвом.

15 лютого 2016 року ОСОБА_4 направила на адресу ТОВ «Вайн Мен» заяву про звільнення за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України, після чого відповідач листом від 22 лютого 2016 року її повідомив про надання пояснення щодо відсутності на роботі і попередив, що в разі неотримання відповіді прийме рішення про звільнення за довготривалий прогул згідно зі статтею 40 КЗпП України.

Наказом від 03 березня 2016 року № 51-К позивач звільнена з роботи згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України (за довготривалий прогул без поважних причин) з 31 липня 2015 року.

Іншим наказом ТОВ «Вайн Мен» від 11 травня 2016 року № 57 внесено зміни до наказу від 03 березня 2016 року № 51-К «Про звільнення ОСОБА_4» та виключено слово «довготривалий», змінено формулювання причини звільнення: «Звільнена з посади начальника відділу реалізації по національним мережам згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Встановивши, що ОСОБА_4 у період з 31 липня 2015 року по 15 лютого 2016 року виконувала свої трудові обов'язки, що підтверджено дослідженими судом належними і допустимими доказами, а з Правилами внутрішнього трудового розпорядку працівників ТОВ «Вайн Мен», якими встановлено графік роботи та робочий час, наказами ТОВ «Вайн Мен» № 01-В від 05.02.2015 року і № 02-В від 27.11.2015 року «Про закріплення робочих місць співробітників ТОВ «Вайн Мен», посадовою інструкцією № 04Т начальника відділу реалізації по національним мережам, у встановленому законом порядку не ознайомлена, - суди дійшли правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для звільнення ОСОБА_4 за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

За таких обставин, оскільки як позивач, так і відповідач не мають бажання і наміру продовжувати трудові стосунки, суди дійшли правильного висновку про розірвання трудового договору з 15 лютого 2016 року за статтею 38 КЗПП України (моменту подання зави про звільнення) без відпрацювання ОСОБА_4 двох тижнів.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 усно була ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до яких у неї встановлений п'ятиденний робочий день з 09.00 год до 18:00 год та вона була зобов'язана працювати у вказаний час на своєму робочому місці, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження даних обставин. Крім того, накази ТОВ «Вайн Мен» № 01-В від 05.02.2015 року і № 02-В від 27.11.2015 року «Про закріплення робочих місць співробітників ТОВ «Вайн Мен» були видані у період, коли, як вказує відповідач, ОСОБА_4 перебувала у довготривалому прогулі, що виключає можливість ознайомлення з ним позивача.

Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що оскільки ОСОБА_4 працювала на товаристві у період з 01 серпня 2015 року по 15 лютого 2016 року та мала отримувати заробітну плату в розумінні статті 94 КЗпП України, у зв'язку з чим правомірно виріши питання про стягнення заробітної плати.

Правильним є висновок суду про задоволення позову про відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 237-1 КЗпП України, оскільки незаконне звільненням ОСОБА_4 призвело до моральних страждань у зв'язку з необхідністю шукати нову роботу з ганебним записом у трудовій книжці та поклало на неї додаткові зусилля для організації свого життя. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди з урахуванням засад справедливості та розумності у сукупності з іншими доказами у справі суд правомірно визначив розмір відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи касаційної скарги представника ТОВ «Вайн Мен» були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції і висновки щодо цього, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

За таких обставин доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень у передбаченому статтями 411, 412 ЦПК України порядку немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вайн Мен» залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського суду м. Чернігова від 12 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В.П. Курило

В.І. Крат