Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 127/16729/16-ц

провадження № 61-12940св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, відповідачі: Товариство власників НОМЕР_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Вінницької області

від 05 травня 2017 року у складі колегії суддів: Ковальчука О. В.,

Іващука В. А., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Товариства власників НОМЕР_2 (далі - НОМЕР_2), ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про скасування рішення, визнання власником, зобов'язання видати довідки, стягнення моральної шкоди та звільнення з посади.

Позовна заява мотивована тим, що у січні 2003 року ОСОБА_10 надав письмовий дозвіл свої рідній сестрі ОСОБА_11 на користування гаражем № НОМЕР_1 на невизначений термін без права приватизації, дарування, спадкування та продажу, з оплатою річних внесків кооперативу. Після смерті ОСОБА_11 у березні 2010 року ОСОБА_4 подав заяву голові правління НОМЕР_2 з проханням прийняти його в члени товариства та переоформити на нього вказаний гараж, про що було прийнято рішення правління НОМЕР_2, оформлене протоколом від 05 листопада 2010 року

№ 44. Однак, чоловік покійної сестри позивача ОСОБА_5 почав чинити ОСОБА_4 перешкоди у користуванні гаражем, зокрема, без його відома зірвав із воріт гаража штабу, замок та повісив новий. ОСОБА_5 був письмово попереджений головою правління НОМЕР_2 про те, що він немає права користуватися гаражем № НОМЕР_1 без відома його власника, після чого ОСОБА_5 подав заяву голові правління НОМЕР_2 про те, що після смерті його дружини ОСОБА_11 гараж № НОМЕР_1 належить йому, як спадкоємцю.

20 травня 2011 року правлінням НОМЕР_2 прийнято рішення, оформлене протоколом № 47, яким скасовано попереднє рішення правління НОМЕР_2, оформлене протоколом № 44 від 05 листопада 2010 року про повернення гаража № НОМЕР_1 його власнику ОСОБА_4, і рекомендовано

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вирішити спірне питання щодо цього гаража в судовому порядку, до вирішення якого вказаним особами заборонено користуватись гаражем.

29 серпня 2012 року правлінням НОМЕР_2 прийнято рішення, оформлене протоколом № 51, відповідно до якого спірний гараж переоформлено на доньку ОСОБА_11 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та прийнято її в члени товариства.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_4 просив суд скасувати рішення правління НОМЕР_2, оформлене протоколом від 20 травня 2011 року № 47, та рішення правління НОМЕР_2, оформлене протоколом від 29 серпня 2012 року № 51; визнати ОСОБА_4 власником гаража № НОМЕР_1 у НОМЕР_2 і зобов'язати адміністрацію НОМЕР_2 видати йому довідки на приватизацію гаража; стягнути з адміністрації НОМЕР_2 на його користь 10 000 грн та

з ОСОБА_5 - 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди; звільнити з посади старшого бухгалтера НОМЕР_2 ОСОБА_7

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого

2017 року (у складі судді Сичука М. М.) у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами вимоги, викладені у позовній заяві, тому позов не підлягає задоволенню у зв'язку з недоведеністю.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 05 травня 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого

2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про скасування рішення правління НОМЕР_2 від 20 травня 2011 року, оформленого протоколом № 47 (у частині розгляду третього питання порядку денного щодо заяви ОСОБА_5 та прийняття відповідного рішення щодо гаражу № НОМЕР_1), від 29 серпня 2012 року, оформленого протоколом № 51 (у частині розгляду четвертого питання порядку денного щодо розгляду заяв ОСОБА_6 та ОСОБА_5), скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким позов

ОСОБА_4 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення правління НОМЕР_2 від 20 травня 2011 року, оформлено протоколом № 47, у частині розгляду третього питання порядку денного щодо заяви ОСОБА_5 та прийняття відповідного рішення щодо гаражу № НОМЕР_1.

Визнано незаконним та скасовано рішення правління НОМЕР_2 від 29 серпня 2012 року, оформлене протоколом № 51, у частині розгляду четвертого питання порядку денного щодо розгляду заяв ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, яке має місце у випадку відмови особі компетентним органом у вирішенні зазначеного питання.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просять скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем пропущено загальний трирічний строк позовної давності, який він поновити не просив. Тому рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для його скасування відсутні.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для його скасування відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

13 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків судів не спростовують.

Суди встановили, що з жовтня 1991 року ОСОБА_4 був прийнятий у члени гаражно-будівельного кооперативу НОМЕР_2 (далі - НОМЕР_2) Ленінського району міста Вінниці, згідно з карткою обліку члена гаражного кооперативу здійснював необхідні внески, зокрема, вступний, пайовий, на облаштування території та утримання з 1991 по 2003 роки.

Відповідно до списку громадян, яким визначені місця для будівництва гаражів на землі, відведеній розпорядженням міськвиконкому від 29 січня 1993 року № 7І/І, який (список) затверджений головою районного виконавчого комітету, справи громадян за яким передано до НОМЕР_2, побудував на території цього кооперативу гараж № НОМЕР_1.

Як вбачається з матеріалів справи, заперечень та пояснень представників НОМЕР_2 статут та протоколи НОМЕР_2 Ленінського району міста Вінниці не збереглись.

Проте, відповідно до пункту 1.1 Статуту НОМЕР_2 (у редакції 1994, 2003,

2011 років) це товариство створено шляхом реорганізації НОМЕР_2 Ленінського району міста Вінниці, є правонаступником його прав і обов'язків, земельної ділянки, матеріальних і фінансових засобів реформованого кооперативу.

Пунктом 4.1., 4.2 Статуту (у редакції 1994 року, який діяв на час передачі спірного гаража позивачем своїй рідній сестрі), передбачено, що член товариства має право будувати згідно з проектом гараж (встановлювати металевий) встановлених розмірів на закріпленій за ним частині земельної ділянки у складі товариства, самостійно, за власні кошти, який буде належати йому на праві приватної власності згідно із Закону України «Про власність».

За згодою правління товариства член товариства має право передати гараж у користування своїм близьким родичам (батьки, діти, один з подружжя, онуки, рідні сестри та брати).

На підставі заяви від 23 січня 2003 року, поданій ОСОБА_4 на ім'я голови правління НОМЕР_2 ОСОБА_12, у зв'язку з відсутністю автомобіля позивач просив переоформити його гараж № НОМЕР_1 в користування його рідній сестрі ОСОБА_11 на невизначений термін без права переоформлення, продажу, дарування чи спадкування та виключити його зі членів товариства на невизначений термін.

27 січня 2003 року ОСОБА_11 також звернулась до голови правління

НОМЕР_2 ОСОБА_12 із заявою про прийняття її у члени товариства та просила переоформити гараж № НОМЕР_1 з її брата ОСОБА_4 на неї.

Відповідно до протоколу від 26 грудня 2002 року № 12 рішенням НОМЕР_2, ухвалено переоформити недобудований гараж № НОМЕР_1 (частково штукатурка, без підлоги, неелектрофікований) на сестру ОСОБА_11 на невизначений термін без права переоформлення, продажу, дарування чи спадкування та прийняти її в члени товариства; ОСОБА_4 виключити з членів товариства на невизначений термін.

04 листопада 2010 року ОСОБА_4 звернувся до голови правління

НОМЕР_2 із заявою про прийняття його в члени товариства та переоформлення за ним спірного гаража із зарахуванням раніше сплачених вступних внесків, у зв'язку зі смертю його сестри ОСОБА_11

05 листопада 2010 року правлінням НОМЕР_2 прийнято рішення № 44, яким вирішено у зв'язку зі смертю ОСОБА_11 знову переоформити гараж

№ НОМЕР_1 на ОСОБА_4, прийняти його в члени товариства із зарахуванням раніше сплачених вступних внесків.

27 квітня 2011 року голова правління НОМЕР_2 ОСОБА_12 виніс ОСОБА_5, чоловіку померлої ОСОБА_11, попередження про те, що охороною товариства встановлено, що він 21 та 22 квітня 2011 року відкривав гараж № НОМЕР_1 без відома ОСОБА_4, якому належить цей гараж, зрізав штабу та замок, у зв'язку із чим його повідомлено про необхідність здати пропуск та заборону проїзду на територію товариства.

У травні 2011 року ОСОБА_5 звернувся до голови правління НОМЕР_2

із заявами, в яких повідомив, що спірний гараж ОСОБА_4 фактично продав своїй сестрі за відповідну суму грошей, а не передав у тимчасове користування, тому цей гараж входить до складу спадщини після її смерті, а до кола осіб, які мають право на спадкування відносяться він, як чоловік покійної, її дочка ОСОБА_6 та батько ОСОБА_13, у зв'язку з чим просив переглянути документи, що стосуються встановлення права власності на гараж № НОМЕР_1 (рішення зборів), та скасувати направлене йому попередження, вивести зі членів товариства ОСОБА_11 та прийняти його, надавши право на користування спірним гаражем.

Відповідно до протоколу від 20 травня 2011 року НОМЕР_2 рішенням правління НОМЕР_2 рішення правління НОМЕР_2, оформлене протоколом

від 05 листопада 2010 року № 44 скасовано, як таке, що немає правових підстав, а рішення правління з переоформлення гаража № НОМЕР_1 з

ОСОБА_4 на сестру ОСОБА_11 залишено в першій редакції (протокол від 26 грудня 2002 року № 12). Рекомендовано ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вирішити спірне питання щодо гаража в судовому порядку, до вирішення якого заборонити останнім користуватись гаражем.

18 серпня 2012 року ОСОБА_6, яка є донькою ОСОБА_11 та ОСОБА_5, звернулась до голови правління НОМЕР_2 в якій просила, у зв'язку зі смертю її матері ОСОБА_11, відповідно до рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 29 грудня 2011 року, заяви батька

ОСОБА_5, переоформити гараж № НОМЕР_1 на неї та прийняти її в члени товариства.

ОСОБА_5 не заперечив проти переоформлення гаража з його покійної дружини ОСОБА_11 на доньку ОСОБА_6

Протоколом від 29 серпня 2012 року № 51рішенням правління НОМЕР_2, ухвалено переоформити гараж № НОМЕР_1, який належав ОСОБА_11, на ОСОБА_6 та прийняти її в члени товариства.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до пункту 4.1 Статуту НОМЕР_2 (у редакції 1994 року) побудований членом товариства гараж за власні кошти буде належати йому на праві приватної власності згідно із Законом України «Про власність». Цим же пунктом Статуту НОМЕР_2 (у редакції 2003 року) передбачено набуття право власності на гараж згідно із Законом України «Про власність» та оформлення свідоцтва про право власності. Згідно з пунктом 3.6 Статуту товариства (у редакції 2011 року) передбачено, що об'єктом права приватної власності членів товариства є побудовані ними за власні кошти гаражі.

Отже, відповідно до правил, визначених зборами уповноважених НОМЕР_2, набуття права власності на гараж безпосередньо пов'язано з особою, яка його побудувала.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» у справах про право на гараж судам належить виходити з того, що член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування рішення правління НОМЕР_2 від 20 травня 2011 року, оформленого протоколом № 47 (у частині розгляду третього питання порядку денного щодо заяви ОСОБА_5 та прийняття відповідного рішення щодо гаража № НОМЕР_1), від 29 серпня 2012 року, оформленого протоколом № 51 (у частині розгляду четвертого питання порядку денного щодо розгляду заяв ОСОБА_6 та ОСОБА_5) та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до заяви

від 27 січня 2003 року позивач не мав наміру відчужувати гараж своїй сестрі, а передав його саме у користування без права переоформлення, продажу, дарування чи спадкування, у зв'язку з чим апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Крім того, позовна давність не пропущена, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права, строк якої не сплив.

Відмовляючи в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на гараж, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, яке має місце у випадку відмови особі компетентним органом у вирішенні зазначеного питання, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Відмовляючи в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань неправомірними діями відповідачів, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Відмовляючи у частині задоволення позовних вимог про звільнення з посади головного бухгалтера, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що такий спосіб захисту порушеного права є неефективним, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 05 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк