Справа № 523/4450/18
Провадження №2/523/2939/18
"06" грудня 2018 р. м. Одеса
Суворовський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Дяченко В.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Правди Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Михаїла про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
До суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Михаїла про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 119 буд. 42 по вул. Марсельська у м. Одесі.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 20.08.2008р. Відповідач зареєстрований в вищевказаній квартирі, однак з вересня 2012 року не проживає в ній. Залишаючись зареєстрованим по вказаній житловій площі, відповідач створює для позивача перешкоди в користуванні своєю власністю, так як він вимушений нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг.
Від позивача надійшла заява в якій позов підтримав, просив його задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності.
Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. Жодних заяв, клопотань чи заперечень на адресу суду не надавав.
За таких обставин суд, зі згоди позивачки, ухвалює заочне рішення, згідно ст.280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 20.08.2008р., який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований у реєстрі за № 1762 (а.с.8-9), що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20084647 від 02.09.2008р. (а.с.7) та витягом з Державного реєстру правочинів № 6403642 від 20.08.2008р (а.с.10).
Згідно довідки про склад сімї від 06.03.2018р. № 13 в вищевказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.11).
Відповідач у квартрі № 119 буд. 42 по вул. Марсельська у м. Одесі, з вересня 2012 року не проживає, що підтверджується актом про не проживання, який складено сусідами та посвідчений керівником ОСББ «Чорноморє 28» (а.с.12).
Відповідач, який не проживає у вказаній квартирі з вересня 2012 року, залишаючись зареєстрованим по вказаній житловій площі, створює для позивача перешкоди в користуванні своєю власністю, так як він вимушений нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю.
Згідно із ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб.
Положення статті 317 Цивільного кодексу України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.
Згідно зі ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Суд встановив, що реєстрація відповідача в квартирі, яка є приватною власністю позивача, створює перешкоди у користуванні останнього своїм майном, що є прямим порушенням статті 319 Цивільного кодексу України.
Крім того, згідно із ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічне положення міститься в статті 383 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України, до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, оскільки відповідач на момент звернення позивача до суду та станом на теперішній час у спірній квартирі не проживає більше 6 років, особистих речей в квартирі не мають, суд доходить висновку, що ОСОБА_2 такий, що втратив право користування жилим приміщенням.
Згідно за ст.217 ЦК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідачки за вищевказаною адресою.
У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному зясуванню обставин по справі, розяснює їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 29, 316, 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України, ст.ст. 12, 81, 217, 263, 265, 282-283 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Михаїла про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 Михаїла таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 119 буд. 42 по вул. Марсельська у м. Одесі.
Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повний текст рішення складено та підписано 07.12.2018р.

Суддя: