КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 757/64702/17-ц
провадження № 22-ц/824/3215/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання Булах А.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства «Приватбанк» - Каракоці Олександра Романовича

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2018 року у складі судді Матійчук Г.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення безпідставно списаних з рахунку грошових коштів, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно списаних з рахунку грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування вимог зазначав, що на підставі Указу Президента від 06 березня 2015 року позивач був призваний у Збройні Сили України, а 22 березня 2015 року прийняв присягу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 .

Зазначав, що у тому ж місяці 2015 року отримав банківську карту № НОМЕР_2 у ПАТ КБ «Приватбанк» з метою одержання заробітної плати.

Після звільнення з військової служби 30 червня 2016 року позивачу було зараховано на банківську карту № НОМЕР_2 заробітну плату в розмірі 31 093,80 грн. Однак, того ж дня відповідач безпідставно списав кошти у сумі 3 593,53 грн. з банківської карти позивача № НОМЕР_2 , відкритої у ПАТ КБ «Приватбанк», для погашення простроченої заборгованості за іншою картою №26**14.

Посилався на те, що банківську карту з початковим номером № НОМЕР_3 у ПАТ КБ «Приватбанк» не отримував, а тому борг у розмірі 3 593,53 грн. у нього відсутній.

Окрім того, вказував на те, що дії відповідача, а саме надсилання листів з погрозами та копії підробленого рішення суду на його адресу, завдали моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях.

На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача безпідставно списані кошти у сумі 3 593,53 грн., витрати за видачу виписки по рахунку у розмірі 100,00 грн. та моральну шкоду 200 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2018 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані з карткового рахунку № НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 3 593,53 грн., витрати за видачу виписки по рахунку в сумі 100,00 грн. та моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, 25 липня 2018 року відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового.
Зазначає, що 16 червня 2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір (складається із Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку), відповідно до якого позивач отримав банківську карту № НОМЕР_2 з метою одержання заробітної плати та кредитну карту № НОМЕР_4 . Згідно анкети-заяви, підписаної позивачем, він погодився на укладення договору з банком та з Умовами та Правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк».

Указує на те, що позивач 18 серпня 2015 року скористався кредитною картою та через відділення банку зняв грошові кошти в розмірі 1 660,00 грн., а 21 серпня 2015 року зняв грошові кошти в розмірі 120,00 грн. Внаслідок цього у позивача виникла заборгованість на загальну суму 1 796,00 грн. разом зі сплатою відсотків за користування кредитом.
Посилається на те, що 14 червня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» було направлено позивачу лист-повідомлення №, яким було запропоновано сплатити заборгованість у розмірі 3 033,97 грн., що виникла у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором.

Проте, позивач свої зобов`язання не виконав до 30 червня 2016 року, внаслідок чого відповідач списав суму в розмірі 3 593,53 грн., що передбачено п. 2 ст. 1071 ЦК України та Умовами та Правилами надання банківських послуг.
Окрім того, на думку апелянта, суд першої інстанції не вмотивував своє рішення щодо розміру моральної шкоди та того, чи відповідає визначений судом розмір шкоди засадам розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням обставин справи та наслідків, які настали для позивача.
Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» постановлено ліквідувати Апеляційний суд міста Києва.
Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (пункт шостий статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 суддів Апеляційного суду міста Києва переведено на посади суддів до Київського апеляційного суду.

Згідно повідомлення, опублікованого в газеті «Голос України», з 3 жовтня 2018 року свою процесуальну діяльність розпочав Київський апеляційний суд.
Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з підстав, наведених в ній.
Позивач у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що ніякого розпорядження та згоди на списання з карткового рахунку позивач при відкритті рахунку на отримання заробітної плати у березні 2015 року не видавав, а також суд виходив із співмірності розміру моральної шкоди та визначивши її у сумі 50 000 грн.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що 06.03.2015 року на підставі Указу Президента позивач був призваний до Збройних Сил України та 22.03.2015 року прийняв військову присягу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 .
Того ж дня в березні 2015 року позивачем було отримано банківську картку № НОМЕР_2 у відділенні ПАТ «КБ «Приватбанк» для отримання коштів по заробітній платі.
06.02.2016 року позивача було звільнено з військової служби за станом здоров`я.
Після звільнення від військової служби 30.06.2016 року позивачу було зараховано на банківську картку № НОМЕР_2 , відкриту у ПАТ «КБ «Приватбанк», кошти у вигляді заробітної плати в розмірі 31 093,80 грн.
Того ж дня 30.06.2016 року відповідачем було списано з карткового рахунку позивача суму 3 593,53 грн. для погашення простроченої заборгованості за іншою картою.
З матеріалів справи убачається, що 30 червня 2016 року відбулось автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості за карткою 26**14 у розмірі 3 593,53 грн. (а.с. 10).
Відповідно до ч.1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Згідно ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта тільки на підставі його розпорядження або ж на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом або договором між банком і клієнтом.
Представник АТ «Приватбанк» в апеляційній скарзі зазначав, що ОСОБА_1 16 червня 2015 року підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої позивач отримав банківську картку № НОМЕР_5 , з метою одержання заробітної плати, та кредитну картку № НОМЕР_6 .
Окрім того, апелянт посилався на виписку по рахунку, згідно якої позивач зняв кошти на загальну суму 1 796 грн., не повернув вчасно ці кошти, у зв`язку з чим з урахуванням відсотків утворилася заборгованість у розмірі 3 593,53 грн.
Саме ця сума, на думку апелянта, була списана з банківської картки № НОМЕР_5 у рахунок погашення заборгованості.
Відносно вищевказаної виписки слід зазначити про відсутність інформації щодо дати формування такої виписки, дати зарахування на картковий рахунок коштів, а також про суперечливість викладеної в ній інформації, а саме, виписка сформована за період з 18 квітня 2000 року по 18 травня 2018 року за основною карткою № НОМЕР_7 , разом з тим, у виписці зазначаються карткові рахунки на ім`я ОСОБА_1 за № НОМЕР_8 та № НОМЕР_9 , з яких не убачається за можливе встановити зарахування коштів на ці рахунки та користування цими коштами позивачем, а тому суд не бере до уваги дану виписку, яка, окрім того, не була досліджена судом першої інстанції.
Також у справі відсутні докази відкриття вищезазначених карткових рахунків на ім`я ОСОБА_1 .
Разом з тим, дослідивши довідку, яка міститься на аркуші справи 10, колегією суддів установлено, що кошти у сумі 3 593,53 грн. списані з карткового рахунку № НОМЕР_5 , який було оформлено позивачем з метою одержання заробітної плати, автоматично для погашення простроченої заборгованості за карткою № 26**14.
Проте, стороною відповідача не надано суду будь-яких доказів оформлення та отримання позивачем картки за № НОМЕР_3 , на рахунок якої відбулось списання грошових коштів.
Частиною першою статті 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.
Відповідно до положень частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Згідно з частини другої статті 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
У відповідності до статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання.
Окрім того, ОСОБА_1 стверджував, що не надавав банку згоду на списання грошових коштів з його карткового рахунку № НОМЕР_5 , на який зараховувалася заробітна плата.
Отже, ураховуючи те, що матеріали справи не містять доказів того, що картковий рахунок, на який відбулося списання грошових коштів, оформлений на ім`я позивача, а списання грошових коштів у розмірі 3 593,53 грн. відбулося саме у рахунок погашення заборгованості за кредитним рахунком, оформленим позивачем, колегія суддів доходить висновку про безпідставність списання грошових коштів у розмірі 3 593,53 грн. з рахунку позивача № НОМЕР_5 , на який він отримував заробітну плату, на рахунок № НОМЕР_3 .
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з АТ «Приватбанк» на користь позивача грошових коштів у сумі 3 593,53 грн., як безпідставно списаних з карткового рахунку № НОМЕР_5 .
Разом з тим, стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн., суд першої інстанції не звернув увагу на те, що між сторонам існують договірні відносини, та не перевірив чи передбачено умовами укладеного договору про надання банківських послуг право клієнта на відшкодування моральної шкоди.
Згідно з положеннями пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо надання банківських послуг.
Згідно зі статтею 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.
Правила статті 1167 ЦК України регулюють позадоговірні (деліктні) відносини.
Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1575цс16 та у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц.
З наявних в матеріалах справи складових частин договору про надання банківських послуг (заяви позичальника) не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договірних зобов`язань. Відсутні також підстави для відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».
Таким чином, не встановлено обставин, з якими закон пов`язує право позивача на відшкодування моральної шкоди, а тому висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди є помилковим.
Беручи до уваги зазначене, колегія суддів доходить висновку, що в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, не урахувавши договірний характер правовідносин, які виникли між сторонами, та передбачені законом випадки відшкодування моральної шкоди, а тому, відповідно до статті 374 ЦПК України рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства «Приватбанк» - Каракоці Олександра Романовича задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування моральної шкоди відмовити.
В іншій частині рішення залишити без зміни.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 грудня 2018 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай