Номер провадження: 22-ц/785/2832/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

ОСОБА_2,

за участю:

секретаря Цихиселі Л.Р.,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних,

встановила:

27.07.2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_5 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних у звязку з невиконанням рішення апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2014 року, яким було частково задоволено первісний позов ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням квартири, та стягнуто з ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 195 493,00 грн. - у рахунок відшкодування майнової шкоди та 10000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У звязку з цим, позивачі звернулися до суду із позовною заявою та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просили стягнути солідарно з ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в рівних частках на користь кожного 3% річних та інфляційні витрати у сумі 239 388,13 грн. (двісті тридцять девять тисяч триста вісімдесят вісім гривень тринадцять копійок), з яких інфляційні витрати 220 606,63 грн. (двісті двадцять тисяч шістсот шість гривень шістдесят три копійки) та 3 % річних 18 781,50 грн. (вісімнадцять тисяч сімсот вісімдесят одна гривня пятдесят копійок) за період з 15 березня 2014 року по 31 березня 2017 року. Також просили стягнути солідарно з відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 2 563,00 грн., та стягнути солідарно з відповідачів витрати на правову допомогу у розмірі 12 800,00 грн. (а.с.60, 87).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_5 про стягнення інфляційних витрат, 3 % річних та моральної шкоди відмовлено в повному обсязі.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 04.08.2016р., у вигляді арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна 20243044, були скасовані.

В апеляційній скарзі позивачі ставлять питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового - про задоволення їх позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини, які виникли між сторонами мають деліктний характер, а тому не дивлячись на те, що у справі ухвалене рішення суду про стягнення з відповідачів на користь позивачів суми завданої матеріальної і моральної шкоди, яке до теперішнього часу не виконане, деліктний характер правовідносин від цього не змінився.

Виходячи з цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що до деліктних правовідносин неможливо застосувати вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки застосування вказаної норми матеріального права можливе лише у зобовязальних правовідносинах. Що ж стосується виконання судового рішення по деліктним правовідносинам, то існує інший механізм його виконання і стягнення збитків за несвоєчасне виконання судового рішення.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 14.03.2014 року було частково задоволено первісний позов ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням квартири, та стягнуто з ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 195 493,00 грн. - у рахунок відшкодування майнової шкоди та 10000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Однак вказане рішення суду до теперішнього часу не виконане.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачі просили стягнути з відповідачів на їх корить інфляційні витрати та 3% річних за весь період невиконання судового рішення, посилаючись на ч.2 ст. 625 ЦК України.

При цьому позивачі обгрунтовували свої позовні вимоги тим, що у ч. 2 ст. 625 ЦК України не міститься будь-яких обмежень щодо того, з якихпідстав виникли грошові зобовязання.

Так, вони пояснили, що із справи № 522/12422/16-ц вбачається, що спірні правовідносини з приводу стягнення інфляційних втрат та 3% річних, виникли саме за рішенням суду апеляційної інстанції від 14.03.2014 року, а тому деліктні правовідносини переросли у правовідносини зобовязального права, оскільки виконання грошового зобовязання за судовим рішенням, є вже обовязком відповідачів і не повязано з деліктними правовідносинами.

При цьому позивачі вказали, що зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 ЦК України, у частині пятій якої визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Однак, не погоджуючись із вказаними доводами позивачів та апелянтів ОСОБА_1, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, згідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вмотивовано відступив від правової позиції, викладеної у вищевказаній постанові Верховного Суду України від 01.10.2014р., оскільки в 2016 році Верховний Суд України свою правову позицію щодо застосування норми ч. 2 ст. 625 ЦК України до правовідносин по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, які виникли на підставі судового рішення, фактично змінив.

Так, відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 року у справі № 6-3019цс15, при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016р. у справі № 6-2759цс15, при розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15, частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

Тобто, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

З цих підстав доводи заявників апеляційної скарги про те, що суд не мотивував свою позицію стосовно відходу від правової позиції Верховного Суду України, є безпідставними і спростовуються тестом оскаржуваного судового рішення.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги висновки, викладені у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 року № 10-74/0/4-13, відносно того, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у звязку із завданням шкоди.

Саме таких правових позицій дотримувався в своїй практиці Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, про що свідчать його судові рішення, а саме: по справі № 310/5419/15-ц від 13 липня 2016 року;

по справі № 638/22573/14-ц від 12 липня 2017 року;

по справі № 654/8759/16-ц від 12 липня 2017 року;

по справі № 361/7910/15-ц від 09 серпня 2017 року;

по справі № 760/1950/16-ц від 11 вересня 2017 року;

по справі № 392/601/16-ц від 27 вересня 2017 року;

по справі № 235/7056/16-ц від 12 жовтня 2017 року,

по справі № 591/193/16-ц від 08 листопада 2017 року.

Таких же правових позицій дотримується в теперішній час і Верховний Суд України, які викладені в його постанові від 12 березня 2018 року, по справі № 910/13704/16.

З цих підстав, посилання заявників апеляційної скарги на іншу практику Верховного Суду України, є безпідставними і необгрунтованими.

Також безпідставним є посилання апелянтів на постанову судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 5-86кз16 від 30.03.2016р., оскільки повністю до даних правовідносин вказані висновки Верховного Суду України застосувати не можна через те, що такий висновок стосується дещо інших обставин справи та правовідносин. Зокрема, у справі, яку розглядав Верховний Суд України, предметом стягнення були штрафні санкції, нараховані у звязку з невиконанням рішення суду, ухваленого в договірних відносинах (відносинах з приводу невиконання рішення про стягнення авансу за попереднім договором купівлі-продажу).

Заявники апеляційної скарги ОСОБА_1 обґрунтовували свої вимоги тим, що правовідносини у справі № 522/12422/16-ц не регулюються Законом України «Про виконавче провадження», адже даний закон не регулює захист майнових прав та інтересів стягувача. При цьому зазначили, що ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» регулює тільки адміністративну та кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду.

Однак, в даному випадкупорушені майнові права та інтереси стягувачів (Позивачів) можуть бути відновлені тільки в порядку цивільно-правової відповідальності, шляхом предявлення позову про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України, при цьомустягнення інфляційних втрат і 3% річних є єдиною підставою для відновлення порушених прав Позивачів, яка носить компенсаційних характер.

З цього приводу колегія суддів зазначає, оскільки в даному випадку судове рішення про стягнення з відповідачів на користь позивачів грошових коштів не виконане, у стягувачів є підстави для звернення до відповідних виконавчих органів а також органів досудового слідства з вимогами про притягнення до відповідальності винних у невиконанні судового рішення осіб та з питанням про відшкодування цим збитків, у відповідності до діючого законодавства України.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційної скарги не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У звязку з цим, апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 390 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 05.04.2018 р.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_11

ОСОБА_2