АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1870/18 Справа № 206/594/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.,

за участю секретаря - Бондаренка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4 та Дніпровська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа: Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради про вселення , -

ВСТАНОВИВ:

03 лютого 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що згідно ордеру №617 від 29.11.1985 року, виданого на підставі рішення виконкому Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 22.11.1985 року № 531, було виділено для проживання матері позивача ОСОБА_5 та членам її сімї квартиру АДРЕСА_1. Разом з ОСОБА_5 у вищезазначеній квартирі стали мешкати її чоловік ОСОБА_6, ї донька ОСОБА_3 та діти ОСОБА_6 ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_2. В 1987 році ОСОБА_7 вийшла заміж та знявшись з реєстрації у вищезазначеній квартирі, переїхала разом із чоловіком на постійне місце проживання до Херсонської області. В 1991 році відповідач ОСОБА_2 одружився і переїхав на постійне проживання до своєї дружини. В період часу з 1991 року і по теперішній час відповідач ОСОБА_2, залишаючись зареєстрованим у вищезазначеній квартирі, в ній не проживає, належне йому майно в зазначеній квартирі відсутнє. 03.10.2004 року ОСОБА_6 помер, а 09.05.2016 року померла ОСОБА_5 На теперішній час у вищезазначеному житловому приміщенні зареєстровані троє осіб: позивач ОСОБА_3, її син ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 Наразі позивач ОСОБА_3 та її син змушені самостійно сплачувати рахунки за комунальні послуги. Позивач просила суд ухвалити рішення, яким визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартири АДРЕСА_2, стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.

28.03.2017 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа: КП «ЖГ Самарського району «Дніпровської міської Ради» про вселення.

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що квартира АДРЕСА_3 була надана згідно ордеру в 1985 році на сімю з пяти членів родини: батька ОСОБА_6, безпосередньо ОСОБА_2, його сестри ОСОБА_7, дружини батька ОСОБА_5 та її дочки ОСОБА_3. Після отримання квартири вони проживали у спірній квартирі всі разом. В 1987 році його сестра ОСОБА_7 вийшла заміж та з чоловіком переїхала жити до нього в Херсонську область та виписалась з квартири. Коли ОСОБА_3 вийшла заміж, вони з чоловіком почали жити у цій квартирі. Потім у них народився син ОСОБА_4 відповідач по справі. Відповідачка не мала можливості залишити свою матір ОСОБА_5. Після того, як ОСОБА_2 одружився, постало питання про те, що жити разом трьом сімям неможливо і було прийнято рішення, що він тимчасово поселиться у батьків його дружини, але за ним буде зберігатися право на житло, тому він залишився зареєстрованим в квартирі. Поки був живий батько, вони підтримували дружні відносини, він надавав кошти для оплати комунальних послуг. Відповідач ОСОБА_3 в вересні 2016 року замінила замки, в результаті чого ОСОБА_2 не мав можливості потрапити до квартири та замінити побиті шибки у вікнах. Він з дружиною мешкав тимчасово у квартирі, власницею якої є мати дружини ОСОБА_8 Остання завжди вважала його тимчасовим мешканцем тому відмовляла прописати у цій квартирі, в 2013 році вона попрохала його залишити квартиру з тих підстав, що їй необхідний спокій. На даний час постійного житла він не має, крім того, в якому зареєстрований. Просив суд вселити його у квартиру АДРЕСА_4.

Рішенням Самарського районного суд м.Дніпра відмовлено задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, та в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2.

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення суду від 13 березня 28 листопада 2017 року скасувати, в частині якою відмовлено в задоволені її позовних вимог, щодо визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою, посилаючись на його незаконність.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_9посилається на те, що судом не взято до уваги, що відповідач більш ніж 20 років у спірній квартирі не проживає, після одруження переїхав проживати до квартири його дружини, квартирою не опікувався, а тому втратив право на її користування, відповідно до в вимог ст.107 ЖК України (а.с.168-172).

Відповідач ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив задовольнити його позовні вимоги, та вселити його в спірну квартиру, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені його позову, в решті рішення залишити без змін .

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка є неналежним позивачем, по даним правовідносинам, оскільки власником квартири на теперішній час є Дніпровська міська рада, квартирою він опікується, оскільки є учасником АТО, має пільги сплаті комунальних послуг, які сплачує з квітня 2015 року (а.с.149-150)

Сторони не скористались своїм правом на подання відзивів на апеляційні скарги.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що обидві апеляційні скарги задоволенню не підлягають за наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що в 1985 році на сімю з пяти чоловік, а саме: ОСОБА_2, його батька ОСОБА_6, його сестри ОСОБА_7, дружини батька ОСОБА_5, та її дочки ОСОБА_3, була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_5 (а.с. 6)

В подальшому ОСОБА_7 одружилася та виїхала на інше місце проживання, в ОСОБА_3 народився син ОСОБА_4, який також був зареєстрований у спірній квартирі. В 1991 році ОСОБА_2 одружився та оселився у батьків дружини, проте залишався зареєстрований у квартирі. 03.10.2004 жовтня ОСОБА_6 помер.

Зазначені обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, а отже у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України (яка діяла на час ухвалення рішення) вони не підлягають доказуванню (а.с.7-8).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_9 про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою №1 в будинку №52 по вул. Немировича-Данченка у м. Дніпропетровську на підставі вимог ст.107 ЖК України, районний суд зробив правильний висновок про недоведенність таких позовних вимог з боку позивача.

Так, відповідно до вимог ч.2,ст.107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

На підставі ст. 107 ЖК України, доказуванню підлягає обставина вибуття особи, щодо якої предявлений позов на інше постійне місце мешкання, а не факт не проживання особи понад встановлений строк за спірним помешканням.

Позивачка ОСОБА_9 в позові зазначає, що відповідач ОСОБА_2 в період часу з 1991 року одружився, та переїхав на постійне місце проживання до своєї дружини, за адресою АДРЕСА_6, в місті Дніпрі, але залишився зареєстрованим у спірній квартирі.

Але матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження факту вибуття ОСОБА_2 на інше місце проживання, а саме до своєї дружини, за вищезазначеною адресою.

При цьому у відповідності з наведеною нормою та п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України „Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 р. за №2, наймач або член його сімї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання, (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо).

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України (яка діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції), обовязок доказування обставин лежав на позивачці.

В матеріалах справи наявні 2 акти обстеження домогосподарства за адресою вулиця Немировича-Данченко 52/1 в місті Дніпро, складеного директором КП ЖХ Самарського районаДГС від 22 грудня 2016 року, та 10 січня 2017 року, про не проживання відповідача, та відсутності його речей в спірній квартирі (а.с.9-10).

Таким чином, колегії суддів вважає, що позивачка не довела суду, належними та допустимими доказами, що відповідач вибув на інше постійне місце проживання, відповідно до вимог ч.2 ст.107 ЖК України, а тому втратив право користування квартирою №1 в будинку 52 по вулиці Немировича-Данченко в місті Дніпро, тому рішення суду в цій частині є правильним, та скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 фактично повторюють пояснення, які нею були подані в обґрунтування позову, та посилань на які-небудь нові докази, або обставини справи не містять, а тому не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду та задоволення її позовних вимог.

Відмовляючи в задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про вселення, районним судом також зроблений правильний та обґрунтований висновок, про безпідставність заявленого позову.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначив, як правову підставу для вселення в спірну квартиру ст.123 ЦК України, при цьому посилався на укладний договір найму житла від 09.06.2016 року, однак, зазначена у позові ст.123 ЦК України регулює зовсім інші цивільні правовідносини (а.с.46-47).

Розглядаючи справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих стороною та іншими особами, які беруть участь у справі, доказами, суд першої інстанції діяв виключно в межах ст.15-1 ЦКП України (в редакції 2004 року), а тому підстав для скасування судового рішення в частині відмови у задоволені зустрічний позовних вимог також немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка є неналежним позивачем по справі, оскільки квартира належить на праві власності Дніпровській міській раді, колегія суддів вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки на підтвердження вказаного, апеляційна скарга не містить посилання на відповідні докази, а тому такі доводи не можуть бути прийняті до уваги.

Посилання, як на підставу свого вселення в спірну квартиру, на договір найму кімнати, площею 10,1 кв.м. в квартирі АДРЕСА_7 (а.с.33-35), також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, він укладений на підставі рішення суду, яке було в подальшому скасовано.

Розглядаючи даний спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, вірно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, тим самим обґрунтовано ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Таким чином, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а тому залишається у силі. У зв'язку з чим апеляційні скарги не задовольняються.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_10