Справа № 509/3479/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

за участю позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3 та її представників : адвоката ОСОБА_4, за довіреністю ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, -

В С Т А Н О В И В :

9 серпня 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, визнати квартиру, загальною площею 34,7 кв.м, житловою 17,1 кв.м, що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича (Лиманка), масив «Радужний» ж/м «Ульянівка»АДРЕСА_1 спільною власністю його та відповідачки в рівних частках, посилаючись на те, що вказана квартира була придбана під час їхнього спільного проживання і за спільні зароблені ними кошти, однак право власності на яку було зареєстровано 18.04.2016 р. за відповідачкою, на вимогу якої, внаслідок погіршення між ними відносин, він був змушений в травні 2018 року змінити своє місце проживання.

В судовому засіданні позивач та його представник за адвокатським ордером повністю підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідачка та її представники в судовому засіданні повністю заперечували проти задоволення безпідставного і необґрунтованого позову, категорично заперечуючи факт спільного проживання позивача та відповідача, недоведеності позивачем будь-якого спільного побуту та взаємних прав та обовязків, притаманних подружжю, а також факт придбання спірної квартири за спільні кошти, яких у позивача та відповідачки ніколи не було, адже спірна квартира була придбана за рахунок продажу власної квартири відповідачки у м. Миколаїві за 77148 грн. та за запозичені кошти у батьків відповідачки в сумі 200000 грн. за додатковою угодою від 17.03.2015 р. про уступку за договором купівлі-продажу майнових прав від № Р1511В від 11.04.2014 р. за 259950 грн., та в подальшому, на вказану квартиру було оформлено право власності за відповідачкою згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому позивач немає і не мав жодного відношення до спірної квартири, яка є особистою приватною власністю відповідачки та яку вона самостійно, з дати набуття права власності самостійно, а також за рахунок своєї матері ОСОБА_7 утримує, сплачуючи комунальні послуги з посиланням на відповідні квитанції та довідки про склад сімї, а також з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов та письмових запереченнях на відповідь на відзив (а.с. 33-34,92).

Заслухавши доводи та пояснення сторін по справі, їхніх представників, показання свідків з боку позивача ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та допитаного у якості свідка позивача ОСОБА_1, а також свідків з боку відповідачки ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ОСОБА_14 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (&?с;...&?і;) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «ОСОБА_7 проти ОСОБА_8», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із ст. 3 СК України - сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 р. № 5-рп/99 встановлено до членів сімї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних звязках. Обовязковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Частинами 1,2 статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Стаття 74 СК України зазначає -якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною Законом) підставою для виникнення у них певних прав та обовязків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків.

Аналіз вказаних вище норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні наступні докази : ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї.

Відповідні Правові позиції висловлені ВСУ у Постанові № 6-1026цс15 від 23.09.2015 р. та ВС у Постанові від 25.01.2018 р. по справі № 337-5266/15 провадження № 61-1678св17.

Згідно із ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За умовами статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством України - не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Правова позиція ВСУ у справі № 6-1568цс16 від 07.12.2016 року наголошує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно - не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

З Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 слідує, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є - особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу - не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

В Постанові від 12.12.2012 р. по справі № 6-148цс12 ВСУ зробив Правовий висновок, відповідно до якого, ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази : ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї. Тоді я уст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема : майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ст. 65 СК України).

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Стаття 3 ЦК України передбачає - загальними засадами цивільного законодавства є : 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 204 ЦК України передбачено правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину.

Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину.

Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 321 ЦК України вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Стаття 331 ЦК України наголошує - право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо обєкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Відповідно до статті 334 ЦК України - право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У відповідності до ст.ст. 368,369,372 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Статтями 627-629,638,639,640 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном - вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Пунктами 24,29,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до Правової позиції, висловленої у Постанові ВСУ у справі за № 6-843цс17 від 24.05.2017 року: «За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобовязаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сімї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не повязані із сімейними».

Аналогічного висновку дійшов Верховний суд України ухвалюючи рішення у справі №654/5243/14-ц від 07.02.2018 року, зазначивши, що «Спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Суд встановив, що 17.03.2015 р., відповідачка ОСОБА_3 уклала додаткову угоду про відступлення до Договору купівлі-продажу майнових прав № Р1511В від 11.04.2014 р., відповідно до якої, вона придбала за 259950 грн. майнові права на однокімнатну квартиру № 142, поверх 15, будинок № 19/3, загальною площею 34,7 кв.м., житловою 17,1 кв.м за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, масив «Радужний», ж/м «Ульянівка» (а.с. 35-41).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30.07.2015 р. (реєстр. № 1905) відповідачка ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_15 придбала за 77148 грн. однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 28,8 кв.м, житловою 14,9 кв.м, яка належала продавцю ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19.09.2013 р. (реєстр. № 1490), право власності на яку було зареєстроване за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав а нерухоме майно19.09.2013 р. (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна : 01), індексний номер витягу : 9655453 (а.с. 45-46).

Як показала суду відповідачка, після продажу своєї квартири у м. Миколаєві 30.07.2015 р. за 77148 грн., яку для неї придбали батьки, що підтвердила судовому засідання свідок ОСОБА_7 (матір відповідачки), їй було необхідно здійснювати розрахунки за придбання спірної квартири, а тому, у вересні 2015 р., вона запозичила у своєї матері, ОСОБА_7 200000 грн. на купівлю квартири та на витрати по оформленню необхідних документів в БТІ, реєстраційних органах, організаціях щодо надання комунальних послуг тощо, що також підтвердила свідок ОСОБА_7, яка пояснила суду, що будучи ФО-підприємцем, яка працює на сьогоднішній день, і у власності якої знаходиться нежиле приміщення салону краси (перукарня) за адресою : Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, проспект Леніна, 20, прим. 182, в якому вона працює майстром перукарем разом із найманими працівниками, з посиланням на документальні докази, отримуючи певний і достатній дохід для забезпечення своєї єдиної доньки, перебуваючи на ставці єдиного податку, вона дійсно, запозичила своїй доньці відповідачці ОСОБА_3 200000 грн. разом зі своїм чоловіком, який на той час працював водієм в ТОВ «Укртатнафта», також отримуючи певний прибуток у виді офіційної зарплати та неофіційних заробітків, яких в повній мірі вистачало на придбання спірної квартири для своєї доньки (а.с. 115-119).

В подальшому, 20.10.2015 р. за ОСОБА_7 прийому-передачі спірної квартири до Договору купівлі-продажу майнових прав № Р1511В від 11.04.2014 р., відповідачка отримала в натурі № 142, поверх 15, будинок № 19/3, загальною площею 34,7 кв.м., житловою 17,1 кв.м за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, масив «Радужний», ж/м «Ульянівка» (а.с. 41).

Відповідно до виписки з довідки переліку осіб, яким належать майнові права на обєкт будівництва (будинок № 19/3) № 19/3-142 від 20.10.2015 р., виданої ТОВ «Руніком Стройінвест» - відповідачка стала власницею 100% майнових прав на квартиру № 142 в будинку № 19/3 за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, «Радужний» масив, жил масив «Ульянівка» (а.с. 42,43).

18.04.2016 р. - було здійснено державну реєстрацію майнових прав відповідачки ОСОБА_3 на вищевказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11).

При чому, позивачкою були надані суду платіжні квитанції на її імя про сплату нею комунальних послуг на електроенергією в її квартирі та комунальні послуги на утримання будинку та прибудинкової території будинку № 19/3 за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, «Радужний» масив, жил масив «Ульянівка». При чому, у всіх вказаних квитанціях вказано ПІБ ОСОБА_3, як платника комунальних послуг (а.с. 47-57).

Згідно довідки про місце проживання та склад сімї, виданої ТОВ «ЖК «Радужний» від 04.10.2018 р. № 303-2018, виданої на імя ОСОБА_3 про те, що остання проживає та зареєстрована одна за адресою : квартира № 142 в будинку № 19/3 за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, «Радужний» масив, жил масив «Ульянівка», як власник вказаної квартири (а.с. 60).

Крім цього, підтвердженням матеріального стану батьків відповідачки, які неодноразово забезпечували її нерухомим майном за власні кошти - є факт дарування за відповідним нотаріально посвідченим договором своїй доньці відповідачці ОСОБА_3 ще однієї квартири у АДРЕСА_3, окрім спірної квартири, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11 оборот аркуша).

Позивач в судовому засіданні стверджував, що він проживав разом у цивільному шлюбі і перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою, проживаючи разом з нею з 2011 р. спочатку в квартирі відповідачки у м. Миколаєві, а згодом переїхали з нею до м. Одеси, де орендували різні квартири на вул. ОСОБА_16. Проте, у своєму позові зазначив, що проживав з відповідачкою з 2013 р.

Однак, вказане було спростовано відповідачкою, яка показала суду, що в 2013 році вона проживала в м. Миколаєві в орендованій квартирі разом зі своєю подругою свідком ОСОБА_13, яка підтвердила в суді вказаний факт, а з грудня 2013 року, відповідачка проживала в своїй власній квартирі в м. Миколаєві по вул. Чигрина, буд. 47 А, кв. 49, яку для неї придбали її батьки, що було підтверджено свідком ОСОБА_7 (матірю відповідачки), та в якій часто гостювала та залишалася ночувати свідок ОСОБА_13, яка також підтвердила вказані обставини під присягою в суді.

В той же час, в судовому засіданні, позивач надавши суду пояснення у якості свідка, за клопотанням його представника, пояснив суду, що вкладав свої власні, зароблені ним кошти, працюючи експедитором в порту, у придбання спірної квартири, зберігаючи їхні спільні кошти з відповідачкою у тумбочці в коридорі квартири, стверджуючи, що особисто разом із відповідачкою займався пошуком квартири, а також спільно з відповідачкою і за їхні спільні кошти придбали у придбану ними квартиру меблі, побутову техніку, різне приладдя, особисто приймав участь в облаштуванні спірної квартири, а також, стверджуючи, що вони разом з відповідачкою відвідували різні ресторани та кафе з посиланням на фотокартки їхнього спільного відпочинку, в тому числі і за кордоном, в Єгипті, Туреччині, відвідували весілля своїх друзів (а.с. 70-76).

На думку суду, спільний відпочинок сторін, спільні поїздки, спільне святкування свят (весілля друзів), суд не вважає беззаперечними доказами факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних та допустимих доказів (підтверджень) згідно ст.ст. 76-83,89,95 ЦПК України інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без шлюбу не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків між сторонами, періодичне спільне проведення вільного часу, зустрічі чоловіка та жінки, тощо.

При цьому, в судовому засіданні, позивач зміг пояснити, за яку конкретну грошову суму він разом з відповідачкою придбав спірну квартиру, а також, категорично, на запитання суду - відмовився назвати грошову суму, дохід, прибуток, який він отримував задля вкладання у придбання квартири, не називаючи жодних сум, які він особисто вклав у придбання спірної квартири. Крім цього, позивач, стверджуючи, що разом з відповідачкою сплачував за комунальні послуги за утримання вищевказаної квартири. Однак, не зміг назвати конкретних сум таких комунальних платежів.

Позивач не довів суду жодними належними, допустимими та безспірними доказами згідно ст.ст. 76-83,89,95 ЦПК України спільного проживання з відповідачкою, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо, а також не довів суду своє матеріальне становище, яке дозволяло б йому придбати спірну квартиру з посиланням на витяги з ЄДРЮОФОПГФ, відповідно до яких він зазначений керівником ТОВ «Фінокс Трейд» та ТОВ «Югінвест групп», що само по собі не свідчить про будь-як отримання прибутку, достатнього задля вкладення грошей в придбання спірної квартири, беручи до уваги факт категоричної відмови позивача назвати суду розмір свого прибутку, зарплати, доходу, розмір свого внеску у придбання спірної квартири та витрат на спільний побут, господарство, наявності спільних витрат, купівлі майна для спільного користування з відповідачкою, його участі у витратах на утримання спірної квартири, на її облаштування чи ремонт, а також недоведеність суду факту взаємних прав та обовязків, притаманних подружжю (а.с. 120-122).

Твердження позивача про їхнє спільне з відповідачкою проживання в спірній квартирі № 142 в будинку № 19/3 за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, «Радужний» масив, жил масив «Ульянівка» однією сімєю до травня 2018 року і за вказаною він нібито вів листування, спростовуються показаннями свідків : подруги відповідачки ОСОБА_13, з якою вони разом орендували квартиру у м. Миколаєві, а після придбання відповідачкою спірної квартири у м. Одесі, вона періодично приїжджала до неї в гості та залишалася ночувати, і ніколи не бачила у вказаній квартирі позивача, а також показаннями свідка ОСОБА_11 (сусіда по сходовому майданчику в буд. № 19/3 за вищевказаною адресою), який показав суду, що дійсно декілька разів бачив позивача за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, «Радужний» масив, жил масив «Ульянівка», буд. № 19/3, коли той виходив та заходив до будинку. Однак, свідок пояснив, що враховуючи розташування його квартири на одній сходовій площадці і сусідські стосунки з відповідачкою, він часто заходив до неї в гості і жодного разу не бачив там ані позивача, ані будь-яких чоловічих речей. Теж саме підтвердила свідок ОСОБА_17, яка також часто залишалася як подруга в гостях у відповідачки.

Як пояснила відповідачка в суді, лист Військової прокуратури Одеського гарнізону від 13.03.2018 р. було направлено на адресу спірної квартири, оскільки позивач сам її зазначив як адресу для надання відповіді по кримінальному провадженню, у звязку з відсутністю в нього іншої постійної адреси проживання (постійно орендував житло та часто змінював квартири) та не бажав турбувати батьків з цього питання (а.с. 14).

На думку суду, наявність одного листа не є доказом довготривалого листування чи перебування позивача за даною адресою.

Як показала відповідачка, періодичні появи позивача в її квартирі та погіршення їхніх стосунків повязані з кримінальною діяльністю позивача, про яку вона дізналася навесні 2018 року, що й стало приводом щодо небажання спілкуватися з позивачем, який підтвердив суду факт того, що на даний час він притягується до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 185 КК України і кримінальне провадження відносно нього на сьогодні знаходиться в Комінтернівському райсуді Одеської області, в якому він є обвинуваченим.

До того ж, позивачка показала суду, що позивач був одним з тих хлопців, з яким вона зустрічалась на проводила вільний час, в неї було багато таких знайомств, однак жоден з них не претендував на її нерухоме майно і власність.

На думку суду, показання свідків з боку відповідачки : її матері ОСОБА_7, сусіда ОСОБА_11, подруг ОСОБА_12, ОСОБА_13 суд не сприймає як показання заінтересованих осіб на користь відповідачки з огляду на те, що їхні показання є послідовними та повністю кореспондуються та збігаються з вищенаведеними документальними доказами, наданими відповідачкою та її представниками, і які не зміг спростувати ані позивач, ані його представник, а тому суд вважає вказані докази з боку відповідачки належними та допустимими доказами по справі, які збігаються між собою та у своїй сукупності підтверджують доведення правової позиції відповідачки щодо невизнання безпідставного і необґрунтованого позову.

В той же час, суд не приймає до уваги показання свідків з боку позивача ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які є близькими друзями позивача, з якими він товаришує від 5-ти до 10-років, добре знають позивача та допитаного у якості свідка позивача ОСОБА_1 з приводу спільного проживання сторін і ведення спільного господарства, існування спільних коштів, спільних витрат, періодичного знаходження свідків у гостях в спірній квартирі відповідачки та на її запрошення адже вказані свідчення з приводу коштів на придбання спірної квартири базуються виключно зі слів самого позивача ОСОБА_1, який є зацікавленою особою у вирішенні спору на свою користь з метою отримання у власність частину квартири відповідачки, і жодними чином не підтверджуються будь-якими належними та допустимими письмовими документальними доказами, передбаченими вищевказаними нормами ЦПК України щодо спільного проживання позивача та відповідачки, спільного бюджету, витрат, зберігань коштів та будь-яких інших фактів, а тому на думку суду, вони є голослівними, хибними, направленими на вирішення спору на користь позивача, чий позов суд вважає таким, що направлений на штучне збагачення позивача за рахунок відповідачки, а точніше, за рахунок коштів батьків дівчини, з якою він періодично зустрічався та проводив дозвілля.

Також, суд вважає голослівними і хибними свідчення друга позивача ОСОБА_8, який нібито запозичив позивачу 1000 дол. США на оформлення спірної квартири, враховуючи відсутність будь-яких належних документальних доказів такої позики.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип диспозитивності і безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26.06.2008 р. принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено в судових засіданнях достатніми допустимими та належними доказами як факт спільно проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу (фактичне проживання) з відповідачкою, і такі позовні вимоги не заявлялись позивачем, так і доказів про існування спільного бюджету з відповідачкою, ведення з нею спільного господарства та проведення спільних витрат на придбання спірної квартири за спільні кошти, яких у позивача не було і що не було спростовано Долгальовим та його представником, а також не було надано належних доказів придбання будь-якого іншого майна в інтересах сімї, якої також фактично не було з підстав, описаних вище.

В той же час, суд вважає повністю документально та поясненнями свідка матері відповідачки ОСОБА_7 набуття відповідачкою права власності на спірну квартиру за кошти від продажу квартири у м. Миколаєві та за запозичені кошти у її матері ОСОБА_7, що дає підстави суду вважати, що спірна квартира була набута за особисті кошти відповідачки, а тому право власності відповідачки на вказану квартиру є непорушним і підлягає судовому захисту, як набутого правомірно у відповідності до приписів ст.ст. 202-205,331,316-319,321,334 ЦК України і є особистою приватною власністю відповідачки згідно ст. 57 СК України не підлягаючи поділу з позивачем.

З огляду на викладене, суд вважає позов безпідставним і необґрунтованим та в задоволенні якого слід відмовити повністю.

У відповідності до приписів ч. 9 ст. 158 ЦПК України, якою передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення судом рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, а тому, суд вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 09.08.2018 р. у виді накладення арешту на 1/2 частину квартири, загальною площею 34,7 кв.м, житловою 17,1 кв.м, що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича (Лиманка), масив «Радужний» ж/м «Ульянівка»АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна : 37) (а.с. 18-19).

При подані позову позивач сплатив судовий збір в повному обсягу, питання про поділ судових витрат позивач не ставить, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,158,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 57,59-63,65,68-71,74 СК України, ст.ст. 316-319,321,328,331,334,368,369,372,391 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Правовими позиціями, висловленими ВСУ в постановах від 12.10.2016 року у справі № 6-846цс16 та від 07.12.2016 року у справі № 6-1568цс16, ЄКПЛ, Рішеннями ЄСПЛ, суд, -

В И Р І Ш И В :

1.В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна відмовити ;

2.Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 09.08.2018 р. у виді накладення арешту на 1/2 частину квартири, загальною площею 34,7 кв.м, житловою 17,1 кв.м, що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича (Лиманка), масив «Радужний» ж/м «Ульянівка»АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна : 37) скасувати.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 06.12.2018 р.

Суддя Гандзій Д.М.