Єдиний унікальний номер 242/2089/17 Номер провадження 22-ц/775/809/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 липня 2018 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Мальованого Ю.М., Санікової О.С.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи Селидівської міської ради Ігнатенка О.О.,

представника третьої особи виконкому Української міської ради Алексєєва В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в залі судових засідань №3 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 5 березня 2018 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Пирогової Л.В., у місті Селидове Донецької області, (повний текст рішення складений 9 березня 2018 року), в справі номер 242/2089/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, редактора інформаційно-рекламної газети «Інформатор», треті особи: Селидівська міська рада, виконавчий комітет Української міської ради, про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, редактора інформаційно-рекламної газети «Інформатор», треті особи: Селидівська міська рада, виконавчий комітет Української міської ради, про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона працює в Селидівській міській раді з жовтня 2005 року - на посаді головного спеціаліста, з січня 2007 року - начальника Служби у справах дітей.

З квітня 2016 року по теперішній час ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 нанесли їй моральну шкоду у виді пошкодження стану здоров'я, що підтверджується медичними документами.

26 квітня 2016 року в відеосюжеті каналу «1+1» (ТСН) вийшов сюжет про малолітню ОСОБА_7, в якій ОСОБА_4 висловився, що його онуку - ОСОБА_7 15.04.2016 року «продали» родині з м. Маріуполя. В той час, як рішенням Служби у справах дітей Селидівської міської ради малолітню ОСОБА_7 тимчасово влаштовано в родину потенційних усиновлювачів з м. Маріуполя.

Через що позивачка вважає обґрунтованою вимогу щодо відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_4 в розмірі 15000,00 грн. на її користь, яку у подальшому вона бажає перерахувати

на користь ОСОБА_7

27.04.2016 року працівниками каналу «1+1» відбувалися зйомки біля Селидівської міської

ради, під час якої ОСОБА_5 та ОСОБА_6 незадовільно висловились по відношенню до неї, як до посадової особи начальника Служби у справах дітей.

Вважає, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 своїми діями порушили її право щодо життя і здоров'я, честі та гідності, недоторканості та безпеки.

Крім того, зазначила, що втручання ОСОБА_6 в роботу Служби у справах дітей Селидівської міської ради та органу опіки та піклування продовжується з ІНФОРМАЦІЯ_3 року по теперішній час (ІНФОРМАЦІЯ_3 року - стаття «ІНФОРМАЦІЯ_4» ІНФОРМАЦІЯ_2 року - стаття «ІНФОРМАЦІЯ_1» в газеті «Інформатор», автор яких - ОСОБА_6; 31.03.2017 року - допити працівників Служби у справах дітей, витребування документів, некоректна поведінка).

Просила суд спростувати ОСОБА_5, ОСОБА_6 відомості, що не відповідають дійсності, та викладені неправдиво, порочать її честь і гідність, ділову репутацію шляхом принесення вибачення через газету «Інформатор», ОСОБА_6 - на сесії Селидівської міської ради. Відшкодувати моральну шкоду з ОСОБА_4 - в розмірі 15000,00 грн., з ОСОБА_5 - в розмірі 10000,00 грн., з ОСОБА_6 - 25000,00 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 5 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, редактора інформаційно-рекламної газети «Інформатор», треті особи: Селидівська міська рада, виконавчий комітет Української міської ради, про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Із вказаним не погодилась позивачка ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в якій просила апеляційний суд скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 5 березня 2018 року та постановити нове рішення, яким спростувати відомості, що не відповідають дійсності та викладені неправдиво, порочать її честь, гідність та ділову репутацію шляхом спростування через ЗМІ та сесії Селидівської міської ради. Відшкодувати моральну шкоду з ОСОБА_4 в розмірі 15000,00 грн., з ОСОБА_5 в розмірі 10000,00 грн., з ОСОБА_6 в розмірі 25000,00 грн. на її користь.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що винесено з порушенням матеріального та процесуального права, суд прийняв рішення без з'ясування доказів по справі, безпідставно не взяв до уваги докази, які надавались позивачем на підтвердження своїх вимог.

Вважає, висновки суду першої інстанції щодо позовних вимог позивача є неприпустимими, порушує її право на об'єктивний захист та свідчить про прийняття судом упередженого рішення.

Зазначає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як депутати Селидівської міської ради, повинні дотримуватись вимог ст. 8 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», а саме: не допускати образливих висловлювань, не використовувати у публічних виступах недостовірні або неперевірені відомості стосовно органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ і організацій, їх керівників та інших посадових та службових осіб, депутатських груп, фракцій, окремих депутатів місцевих рад.

Вважає, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 своїми діями, які не передбачені законодавством, порушили її право щодо життя і здоров'я, честі та гідності, недоторканості та безпеки.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції позивачка ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити вимоги у повному обсязі.

Представник третьої особи Селидівської міської ради Ігнатенко О.О. в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що апеляційна скарга обґрунтована та має бути задоволена.

Представник третьої особи виконавчого комітету Української міської ради Алексєєв В.Я. в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що апеляційна скарга обґрунтована та має бути задоволена.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до ст. 130 ЦПК України (а.с. 140, том 2).

Відповідачки ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання апеляційного суду не

з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до ст. 130 ЦПК України (а.с. 140, том 2).

Відповідач редактор інформаційно-рекламної газети «Інформатор» ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до ст. 130 ЦПК України, надав заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 133, том 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез?явившихся відповідачів.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що в газеті «Інформатор» №18 у статті від 05.05.2016 року викладена інформація про те, що дев'ятирічну ОСОБА_9 з м. Українська, яка дивом вижила під час вибуху газу, вирішила удочерити сім'я переселенців. Стаття підписана депутатом Селидівської міської ради ОСОБА_5 (а.с. 8-9, том 1).

Відповідно до повідомлення від 17.05.2016 року СВ Селидівського ВП Красноармійського ВП ГУНП в Донецькій області проводить досудове слідство по кримінальному провадженню №0000094 за фактом незаконних дій по передачі малолітньої дитини ОСОБА_7, 2007 року народження, під опіку з ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 169 КК України. 3 лютого 2017 року по кримінальному провадженню №0000094 прийняте рішення згідно з п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с. 6, 7, том 1).

В статті НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_3 року газети «Інформатор» під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_4» розміщено статтю, автором якої є ОСОБА_6, яка зазначила, що (мовою оригіналу) «ІНФОРМАЦІЯ_5»… (а.с. 12, том 1).

В газеті «Інформатор» НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 року надруковано в статті під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_1», автором якої є ОСОБА_6, що (мовою оригіналу): «ІНФОРМАЦІЯ_6» (а.с. 13, том 1).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна.

Відповідно із положеннями статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно положень статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про інформацію" реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Відповідно до роз'яснень, які викладені у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Положеннями статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні

визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Судом встановлено, що депутатами Селидівської міської ради ОСОБА_5 та ОСОБА_6 неодноразово висловлювалась думка стосовно начальника Служби у справах дітей ОСОБА_1, яка мала відображення у виданнях газети «Інформатор».

В параграфах 40 - 42 рішення у справі «Українська Прес-Група» проти України» від 29 березня 2005 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що журналістська свобода передбачає використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає "демократичного суспільства". Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28, параграф 46). Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

Позивачка ОСОБА_1, працюючи на посаді начальника Служби у справах дітей Селидівської міської ради, є публічною особою, тому становить громадський інтерес.

Як зазначено у наведеній вище постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а офіційні особи органів державної влади мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, редактора інформаційно-рекламної газети «Інформатор» в частині вимог про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли, і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Разом з тим, суд першої інстанції, встановивши у судовому засіданні, що ІНФОРМАЦІЯ_7 року в відеосюжеті каналу «1+1» (ТСН) відповідач ОСОБА_4 висловився, що його онуку ОСОБА_7 15 квітня 2016 року «продали» родині з м. Маріуполя, зробив помилкові висновки що ця неправдива інформація не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність і ділову репутацію позивачки.

Оскільки під поширенням інформації слід розуміти зокрема передання по телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідач ОСОБА_4, стверджуючи про порушення позивачкою ОСОБА_1 норм чинного законодавства, не довів, що інформація, яку він поширив необмеженому колу осіб у своєму виступі під час відеосюжету каналу «1+1» (ТСН), є достовірною.

Посилання суду першої інстанції на рішення Апеляційного суду Донецької області від 18.10.2016 року, яке набрало законної сили, є помилковим через те, що воно стосувалось дій органу місцевого самоврядування - виконкому Української міської ради Донецької області.

Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відтак, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги до відповідача ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, і в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди апеляційний суд, враховуючи вимоги розумності і справедливості, дійшов висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн.

Крім того, відповідно до ч. 1 п. 4 пп. в) ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з ... резолютивної частині з зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими

витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для

надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Апеляційним судом встановлено, що 10 травня 2018 року відповідачка ОСОБА_5 уклала договір про надання правової допомоги з Адвокатським об'єднанням «ЕМ ДЖИ ГРУП». Пунктом 2 зазначеного договору передбачена правова допомога, зокрема, щодо захисту прав ОСОБА_5 в цивільному судочинстві (а.с. 76-93, том 2).

З квитанції №2506/18 від 25 травня 2018 року та акту приймання-передачі наданих послуг №1 від 25.06.2018 року до договору про надання правової допомоги від 10.05.2018 року вбачається, що ОСОБА_5 прийняла та оплатила послуги професійної юридичної допомоги у справі №242/2089/17 під час розгляду її в Апеляційному суді Донецької області в розмірі 3999,00 грн. Час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, зазначених в акті, не вказаний (а.с. 137 та зв. стор., том 2 ).

Позивачка ОСОБА_1 заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, через їх не співмірність.

За таких обставин, апеляційний суд, враховуючи заявлене клопотання та те, що рішення суду першої інстанції щодо відповідачки ОСОБА_5 залишено без змін, вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 має стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., які ОСОБА_5 понесла у зв'язку з розглядом цієї справи.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 5 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.

В інший частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст судового рішення складений 3 липня 2018 року.

Суддя: