Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 758/8601/13-ц

провадження № 61-17223св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на заочне рішення Подільського районного суду місті Києва від 23 жовтня 2013 року у складі судді Войтенко Т. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Пікуль А. А., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Банк обґрунтовував вимоги тим, що 21 липня 2008 року між ним і ОСОБА_3 був укладений договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 850 000 грн зі сплатою 15 % річних строком до 21 липня 2038 року з метою придбання будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою.

Повернення кредиту забезпечене договором поруки від 21 липня 2008 року, укладеним між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Позичальник належним чином не виконувала свої зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 28 травня 2013 року сума кредитної заборгованості дорівнює 1 477 947 грн 81 коп., яка складається з: 848 838 грн 19 коп. - заборгованості за кредитом, 478 965 грн 62 коп. - заборгованості за відсотками, 150 144 грн - пені.

Ураховуючи наведене, банк просив солідарно стягнути з відповідачів вищезазначену суму кредитної заборгованості, а також інфляційні втрати в сумі 22 625 грн 62 коп. та три відсотки річних у розмірі 28 734 грн 68 коп., а всього - 1 529 297 грн 37 коп.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року, позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» 1 529 297 грн 37 коп. заборгованості за кредитним договором.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди мотивували рішення тим, що позичальник належним чином не виконувала зобов'язань за кредитним договором, забезпечених договором поруки, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь банку.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 та ОСОБА_3, у якій їхній представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вважає рішення незаконними, оскільки суди не звернули уваги на те, що банк не надав належних розрахунків кредитної заборгованості. Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про проведення судово-економічної експертизи. Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував заяви відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Справу № 758/8601/13-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року дану справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 21 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 укладений договір про іпотечний кредит № 77.2/ІЖ-182.08.1, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 850 000 грн зі сплатою відсотків у розмірі 15 % річних і кінцевим терміном погашення кредиту до 21 липня 2038 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором того ж дня, 21 липня 2008 року, між ВАТ «Родовід Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 77.2/ІЖ-182.08.1.

Підставою для звернення до суду з цим позовом стала наявність кредитної заборгованості станом на 28 травня 2013 року в сумі 1 529 297 грн 37 коп.(складається із: 848 838 грн 19 коп. - заборгованості по тілу кредиту, 478 965 грн 62 коп. - заборгованості за відсотками за користування кредитом, 150 133 грн 25 коп. - пені, 28 734 грн 68 коп. - трьох відсотків річних та 22 625 грн 62 коп. - інфляційних втрат) у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору.

Стягуючи кредитну заборгованість, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, застосувавши положення статей 526, 553, 1054, 1055 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), виходив із доведеності факту порушення позичальником умов договору про іпотечний кредит, забезпеченого договором поруки, та існування непогашеного боргу.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 1.2 договору про іпотечний кредит позичальник отримав кредит зі строком погашення не пізніше 21 липня 2038 року на придбання будинку та земельної ділянки.

Позичальник зобов'язався щомісячно до 21 числа кожного місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами в сумі 10 747 грн 77 коп. відповідно до Графіку погашення кредиту (пункт 2.4 договору про іпотечний кредит).

Відповідно до пунктів 5.2.1 і 5.2.4 договору про іпотечний кредит кредитор має право вимагати від позичальника належного виконання останнім взятих на себе цим договором зобов'язань та дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором.

Згідно з пунктами 6.1 та 6.2 договору про іпотечний кредит за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовлених чинним законодавством України та цим договором.

За порушення взятих на себе зобов'язань з повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом позичальник зобов'язується сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несплаченого платежу, за кожен день прострочення.

Відповідно до пункту 3.1 договору поруки поручитель відповідає за зобов'язаннями згідно з договором про іпотечний кредит перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків тощо.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Статею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до наданого банком розрахунку вперше прострочення позичальника мало місце 22 травня 2009 року.

ПАТ «Родовід Банк» звернулося до суду з даним позовом у червні 2013 року, за наслідками розгляду якого 23 жовтня 2013 року суд першої інстанції ухвалив заочне рішення.

У клопотанні від 30 березня 2016 року, поданому до апеляційного суду, представник ОСОБА_4 та ОСОБА_3 просив застосувати наслідки спливу позовної давності, посилаючись на те, що вони не мали можливості подати таке клопотання в суді першої інстанції у зв'язку з неналежним повідомленням про час і місце розгляду справи.

Однак суд апеляційної інстанції, не перевіривши доводів цього клопотання, безпідставно відхилив його, мотивуючи це тим, що відповідачі не заявляли такої вимоги у суді першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження суд позбавлений можливості вирішувати питання про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Крім того, погоджуючись із рішенням суду першої інстанції про задоволення позову, апеляційний суд вважав доведеною наявність боргу позичальника перед банком у заявленому розмірі, не навівши при цьому належних розрахунків кредитної заборгованості зі всіма необхідними складовими, не визначився зі строком виконання основного зобов'язання, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Оскільки апеляційним судом були допущені вищезазначені порушення норм права, тому ухвала Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року підлягає скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун В. І. Крат