Справа № 336/6095/17
Провадження № 2/336/363/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., за участю секретаря судового засідання Палубінської К.М., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_4, про виселення з житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що квартира, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Миколи Корищенка (колишні назви Акмолинська, Кузнецова)АДРЕСА_2, надавалась її родині з чотирьох осіб, а саме: позивачу ОСОБА_1, її чоловіку ОСОБА_5, її доньці ОСОБА_3 та сину ОСОБА_6, на підставі ордеру № 215 від 22.11.1968 року, виданого Запорізьким Абразивним комбінатом.

В 2005 році чоловік позивача - ОСОБА_5 помер, син - ОСОБА_6 знявся з місця реєстрації у добровільному порядку в 1987 році, оскільки переїхав на інше постійне місце проживання.

Як зазначає позивач, її онука ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_6) ОСОБА_7 зареєстрована у вказаній вище квартирі з народження, а саме з 1987 року.

Після народження дітей ОСОБА_4 зареєструвала місце їх проживання за адресою:м. Запоріжжя, АДРЕСА_3.

Таким чином, на даний час у квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1, її донька ОСОБА_3, онука ОСОБА_4 та правнуки: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5.

За твердженнями позивача, її онука ОСОБА_4 з дітьми не проживали за місцем реєстрації, однак 12.06.2017 року остання разом з дітьми та чоловіком ОСОБА_2 приїхали та самовільно вселились у спірну квартиру.

Як зазначає позивач, проти проживання своєї онуки та правнуків вона не заперечувала, однак згоди на проживання у квартирі чоловіка онуки ОСОБА_2 вона не надавала.

Посилаючись на положення статей 64, 65, 98 Житлового кодексу України, позивач вважає, що відповідач вселився у квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 не маючи на це законних підстав, а тому не має права проживання в ній.

Окрім того, позивач зазначає про те, що при самовільному вселенні ОСОБА_2 самовільно виселив її та її доньку ОСОБА_3 в одну кімнату площею 8 кв.м., а дві інші кімнати зайняли відповідач з дружиною та дітьми.

За твердженням позивача протягом свого проживання у спірній квартирі відповідач створює неможливі умови для сумісного проживання, вчиняє скандали, навіть бійки, на підставі чого донька позивача ОСОБА_3, на прохання останньої, зверталась до поліції, проте безрезультатно. На неодноразові прохання позивача та вимоги виселитися ОСОБА_2 не реагує, незважаючи на те, що має інше місце проживання, зареєстроване у встановленому законом порядку, відтак, позивач змушена звернутися з даним позовом до суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.12.2017 року витребувано у Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради довідку із зазначенням всіх осіб, зареєстрованих за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 та датою реєстрації місця проживання кожної особи за вказаною адресою; витребувано у Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області інформацію щодо наявності звернень ОСОБА_1 до відділення поліції зі скаргами на протиправну поведінку ОСОБА_2 та які дії вчинені поліцією для запобігання протиправній поведінці ОСОБА_2

На виконання вищезазначеної ухвали суду 04.01.2018 року на адресу суду надійшла інформація від Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради та 29.01.2018 року лист від Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області з інформацією щодо наявності звернень ОСОБА_1 до відділення поліції зі скаргами на протиправну поведінку відповідача.

27.02.2018 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву за змістом якого останній зазначив, що проти задоволення позовних вимог він заперечує у повному обсязі та повідомив, що твердження позивача про те, що він 12.06.2017 року самовільно вселився до спірної квартири не відповідає дійсності, оскільки перед його вселенням його дружина ОСОБА_4 особисто узгоджувала дане питання з позивачем та третьої особою ОСОБА_3 та з їх сторони, на той час, жодних заперечень проти його переїзду до вищезазначеної квартири не було.

Як зазначає відповідач до 12.06.2017 року він разом із своєю дружиною ОСОБА_4 та дітьми проживали за місцем реєстрації відповідача в однокімнатній квартирі, яка належить на праві власності його матері ОСОБА_12, а саме за адресою: АДРЕСА_5. Необхідність переїзду була викликана тим, що у зазначену однокімнатну квартиру повинні були вселитися його дід із бабою, які раніше мешкали за межами міста Запоріжжя , проте у звязку з тим, що баба потребувала невідкладеної операції, останні були вимушені переїхати до міста Запоріжжя, а подальше проживання у вказаній однокімнатній квартирі вісьмох осіб виявилось неможливим. Відтак, коли перед сімєю ОСОБА_12 виникло питання про подальше місце мешкання, його дружина ОСОБА_4 особисто узгодила з позивачем та третьою особою ОСОБА_3 можливість проживання її чоловіка ОСОБА_2 разом з ними у квартирі АДРЕСА_6 та отримала на це їх згоду.

Таким чином, відповідач стверджує, що згода наймачів житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на його вселення до спірної квартири була, хоча і не в письмовій формі.

Як зазначає відповідач, після вселення його до спірної квартири майже місяць відносини між співмешканцями були доброзичливі та сторони за взаємною згодою навіть розподілили кімнати, де кожний з них мав проживати. Однак, відносини між сторонами погіршились після того як третя особа ОСОБА_3 без дозволу ОСОБА_2 почала брати речі, що належать останнім. Після наполегливих зауважень з даного приводу ОСОБА_3 під різними приводами скаржилась на відповідача, намагаючись зробити його умови проживання неприйнятними, а згодом вмовила свою мати ОСОБА_1 звернутися з позовом до суду.

На теперішній час за сімейними обставинами ОСОБА_4 утримує родину, оскільки остання перервала свою відпустку по догляду за дитиною та вийшла на роботу, а відповідач ОСОБА_2 доглядає їх малолітніх дітей.

На підставі вищевикладеного, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

08.11.2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив за змістом якої, остання повторно зазначила, що вона та її донька ОСОБА_3 згоди на вселення відповідача до їх квартири не надавали. Окрім того, повідомила, що відповідач створює неможливі умови для її проживання та проживання її доньки ОСОБА_3, внаслідок чого у позивача у липні 2018 року та серпні 2018 року відбувся гіпертонічний криз, в результаті чого остання перебувала на стаціонарному лікуванні. Позивач також пояснила, що ані відповідач, ані її онука ОСОБА_4 не сплачують комунальні послуги, внаслідок чого виникає заборгованість по оплаті комунальних послуг, які вимушена сплачувати позивач, незважаючи на те, що вона значно менше користується послугами водопостачанням та електричною енергією.

20.11.2018 року на адресу суду від відповідача надійшли заперечення щодо відповіді на відзив за змістом яких останній повідомив про те, що з відповіддю на відзив поданою ОСОБА_1, він не згоден та зазначив, що можливість його проживання разом з дружиною та дітьми у спірній квартирі погоджувалась особисто ОСОБА_4 та лише після отримання на це згоди від позивача та третьої особи ОСОБА_3 він вселився до зазначеної квартири. Окрім того, за взаємною згодою між всіма мешканцями було визначено порядок користування житловими приміщеннями у квартирі та з цього приводу досить тривалий час не було жодних нарікань з боку позивача, доки не погіршились відносини між ним та ОСОБА_3 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків. Відповідач у своїх запереченнях посилався на те, що третя особа ОСОБА_3 ображає його, тим самим намагається провокувати його на дії, що дали б підстави для його виселення із спірного житла, але жодного разу відповідач не застосовував фізичну силу проти позивача та третьої особи ОСОБА_3 Посилання позивача у відповіді на відзив на те, що у серпні 2018 року відповідач внаслідок сварки нібито вдарив по голові ОСОБА_3 не відповідають дійсності, остання лише намагалась спровокувати його, та у звязку з власною необережністю завдала собі шкоди. Щодо посилань позивача на те, що він та його дружина не вносять плату за комунальні послуги, відповідач зазначає, що позивач та ОСОБА_3 навмисно ховають платіжні документи, з метою дискредитувати відповідача та його сімю.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав наведених в ньому. Позивач ОСОБА_1 була допитана в судовому засіданні в якості свідка та пояснила, що їм з чоловіком у 1968 році була надана квартира за адресою м. Запоріжжя, вул. Миколи Корищенка (колишні назви: Акмолинська та Кузнецова) для проживання разом з сімєю, на підставі ордеру. В зазначеній квартирі згодом була зареєстрована її онука ОСОБА_4. Як зазначає позивач, її онука в червні 2017 року подзвонила їй та попрохала пожити в неї у спірній квартирі, позивач проти проживання останньої та проживання своїх правнуків не заперечувала, однак була проти проживання чоловіка онуки - відповідача ОСОБА_2 Натомість, як зазначає позивач, відповідач прийшов до спірної квартири та залишився ночувати, після чого залишився мешкати в ній, на заперечення позивача відповідач пояснював, що має право проживати разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 За твердженнями позивача, її згоди на проживання відповідача у спірній квартирі ніхто не запитував, відповідач згодом виселив її та її доньку ОСОБА_3 в одну кімнату, постійно вчиняє сварки, за дітьми не доглядає, хоча і знаходиться у декретній відпустці.

Відповідача та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову, посилаючись на відсутність правових підстав для його задоволення, просили в позові відмовити. Відповідач допитаний в якості свідка пояснив, що він не працевлаштований, перебуває у відпустці по догляду за дитиною ОСОБА_11 до досягнення останньою трьох років, на даний час він мешкає за адресою: АДРЕСА_1 разом з дружиною та дітьми, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7. Як зазначає відповідач, його дружина ОСОБА_4 запитувала у позивача та третьої особи ОСОБА_3 про дозвіл на його вселення та проживання у спірній квартирі, та останні, зі слів його дружини ОСОБА_4 не заперечували проти цього. За твердженнями відповідача при його вселенні та проживанні заперечень з боку позивача та ОСОБА_3 не було, однак згодом їх відносини погіршились та почали виникати сварки з приводу його проживання у квартирі. Окрім того відповідач пояснив, що тілесні ушкодження позивачу або третій особі він не наносив, можливості проживати в іншому місці він не має.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити, була також допитана в якості свідка та надала пояснення аналогічні поясненням позивача, при цьому пояснила, що згоди на вселення відповідача ні вона, ні її мати позивач по справі, не надавали, проти проживання ОСОБА_4 та її дітей в спірній квартирі не заперечували, в день переїзду ОСОБА_4 поставила її та позивача перед фактом, що відповідач бути жити з ними.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову, допитана в якості свідка остання пояснила, що вона з відповідачем та дітьми мешкали за адресою: АДРЕСА_5 приблизно пять років, 12.06.2017 року у вказаному будинку сталась аварія, у квартирі в якій вони мешкали відключили світло та воду, у звязку з чим вона подзвонила своїй матері ОСОБА_3 та повідомила про вказані події та попросила пожити у квартирі за за адресою: АДРЕСА_1, на що остання відповіла згодою, однак сказала, що потрібно поговорити з бабусею - позивачем по справі щодо можливості їх переїзду до спірної квартири. Після чого ОСОБА_4 зібрала свої речі та поїхала до вищевказаної квартири, вдома була позивач ОСОБА_1, яка проти переїзду не заперечувала, ввечері коли прийшов відповідач, заперечень з боку позивача та третьої особи ОСОБА_3 не було, її свекор ОСОБА_13 батько відповідача по справі, допомагав їм з відповідачем перевозити їх речі до спірної квартири. Як зазначає ОСОБА_4 два тижні після переїзду вони з відповідачем жили у маленькій кімнаті, чоловік запропонував переїхати до більш великої кімнати, позивач погодилась. За твердженнями ОСОБА_4 в них з позивачем та ОСОБА_3 була розмова з приводу їх переїзду на постійне місце проживання до спірної квартири, останні проти цього не заперечували.

Свідок ОСОБА_6 на стороні позивача, допитаний в судовому засіданні, зазначив, що він є сином позивача по справі та братом ОСОБА_3, при цьому пояснив, що йому відомо, що його племінниця ОСОБА_4 та її чоловік переїхали до спірної квартири, у звязку з відключенням електропостачання та водопостачання у квартирі в якій останні мешкали. Особисто при переїзді зазначених осіб до спірної квартири він присутній не був, але йому відомо, що позивач та третя особа ОСОБА_3 були проти вселення відповідача до квартири за адресою: АДРЕСА_1. При цьому його сестра ОСОБА_3 повідомила йому, що оскільки в квартирі в якій мешкала ОСОБА_4 разом з чоловіком та дітьми відключено електропостачання та водопостачання, вона не заперечувала проти того, що останні тимчасово будуть проживати у спірній квартирі до відновлення електропостачання та водопостачання. Окрім того зазначив, що позивач та ОСОБА_3 скаржились йому на відповідача, йому відомо про факт виклику правоохоронних органів.

Свідок ОСОБА_14 на стороні позивача, допитаний в судовому засіданні, пояснив, що позивач є його тіткою по лінії матері, третя особа ОСОБА_3 доводиться йому двоюрідною сестрою, при цьому зазначив, що йому відомо, що позивач заперечувала проти переїзду до спірної квартири відповідача по справі, думка ОСОБА_3 з цього питання йому невідома.

Свідок ОСОБА_12 на стороні відповідача, допитана в судовому засіданні, пояснила, що відповідач по справі є її сином та зазначила, що їй відомо зі слів ОСОБА_4 про згоду позивача та ОСОБА_3 на проживання відповідача у спірній квартирі, свідком переїзду вона не була, щодо обумовленого сторонами терміну проживання відповідача у спірній квартирі їй нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_13 на стороні відповідача, який є батьком відповідача по справі, допитаний в судовому засіданні, пояснив, що відповідач разом з дружиною та дітьми проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, підставою переїзду останніх з вказаної квартири до спірної стала аварія та борги за комунальні послуги, він допомагав відповідачу та його дружині перевозити речі до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з боку позивача та ОСОБА_3 заперечень щодо переїзду він не чув, зі слів відповідача йому відомо, що позивач та ОСОБА_3 дали згоду на вселення та проживання його сина у спірній квартирі, при самій розмові присутнім не був.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачає, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Правова позиція Європейського суду з прав людини та приписи пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантують кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, шляхом звернення до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Слід зазначити, що, захист немайнового чи майнового права або законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від вчинення певних дій. При цьому предмет позову кореспондує зі способами захисту права, що визначені в статті 16 Цивільного кодексу України.

Вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового приміщення залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 22.11.1968 року отримав ордер № 215 виданий Запорізьким Абразивним комбінатом на право зайняття квартири АДРЕСА_7 та членів його сімї, а саме: дружини ОСОБА_1, дочки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_15 (т.1 а.с.4).

В судовому засіданні встановлено, що вулицю Акмолинську було перейменовано на вулицю Кузнецова, якій в подальшому знов присвоєно нову назву ОСОБА_16.

Відповідно до копії довідок № 04-26/7-20677 від 12.09.2017 року та № 04-26/7-20716 від 12.09.2017 року про реєстрацію місця проживання особи (т.1, а.с.5-6), позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_6 з 25.06.1973 року по теперішній час; третя особа ОСОБА_3 за зазначеною адресою зареєстрована з 22.03.1976 року по теперішній час.

Як вбачається з копії листа керівника Запорізької місцевої прокуратури № 1 від 14.09.2017 № 106р, адресованого ГУНП в Запорізькій області та ОСОБА_1, скаргу ОСОБА_1 з приводу бездіяльності працівників Шевченківського відділення поліції для організації розгляду та прийняття рішення відповідно до вимог чинного законодавства надіслано за належністю (т.1, а.с.7).

Відповідно до копії листа Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області від 14.09.2017 року № 7402/48/03/10-2017 (т. 1 а.с.8) повідомлено ОСОБА_3, що за її зверненням від 31.08.2017 року, яке зареєстровано до Журналу єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинення кримінального та адміністративного правопорушення та інші події за № 21731, працівниками Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області проведено ретельну перевірку за результатами якої було прийнято рішення згідно Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до інформації, що отримана з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради 04.01.2018 року (т.1, а.с.60) за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5 з 15.08.2016 року по теперішній час; ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 з 22.05.2015 року по теперішній час, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 з 16.01.2013 року по теперішній час, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 26.06.2007 року по теперішній час, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8 з 21.02.2006 року по теперішній час, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9 з 22.03.1976 року по теперішній час та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10 з 25.06.1973 року по теперішній час.

Як вбачається з копії паспорта відповідача ОСОБА_2 (т.1, а.с. 62) останній зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7.

Відповідно до інформації, наданої Шевченківським відділенням поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.12.2017 року та яка отримана судом 29.01.2018 року, повідомлено, що звернення громадянки ОСОБА_1 були зареєстровані у Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події та були ретельно розглянуті згідно Закону України «Про звернення громадян» за номерами ЄО та їх висновків, а саме: (ЄО-16973) від 18.07.2017 року (висновок 11680), (ЄО-17019) від 18.07.2017 року висновок (13740), (ЄО-32788) від 05.12.2017 року висновок (377), (ЄО-17802) від 26.07.2017 року (висновок 13809), (ЄО-22203) від 05.09.2017 року (висновок 13809), (ЄО-26049) від 16.10.2017 року (висновок 15129), (ЄО-31035) від 06.12.2017 року (висновок 17305), (ЄО-32375) від 20.12.2017 року (висновок 18127).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 20.07.2012 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції (т.1, а.с.104).

Від шлюбу вищезазначені особи мають спільних дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджуються копіями їх свідоцтв про народження (т.1, а.с.100-102).

Окрім того, третя особа ОСОБА_4 має дитину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 22.06.2007 року Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (т.1, а.с.103).

Як вбачається з довідки від 27.11.2017 року № 82/061 виданої АТ «Мотор Січ» (т.1, а.с.105), ОСОБА_4 працює в АТ «Мотор Січ» на посаді слюсаря-інструментальника з 13.04.2010 року, з декретної відпустки вийшла на роботу з 01.03.2017 року.

Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, остання належить на праві власності ОСОБА_12, складається з однієї жилої кімнати, загальна площа становить 35.3 кв.м., жила площа 18,3 кв.м. (т.1, а.с.106-107).

Згідно з копії посвідчення серії БС № 182324 виданого Управлінням праці та соціального захисту населення ЗМР по Шевченківському району 21.07.2017 року, строк дії до 04.01.2031 року вбачається, що ОСОБА_4 має право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей (т.1, а.с.227).

Як вбачається з копій квитанцій наданих представником позивача 08.11.2018 року (т.2, а.с.31) комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 сплачує ОСОБА_1. Доказів протилежного відповідачем не надано.

В обґрунтування позову позивач посилається, зокрема, на вимоги статей 64, 65 Житлового кодексу України, зазначає про те, що своєї згоди ані усної, ані письмової на вселення відповідача до спірної квартири, не надавала.

Відповідно до статті 64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно зі статтею 65 Житлового кодексу Української РСРнаймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Статтею 98 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У постанові від 11.07.2012 року у справі № 6-60цс12 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою розяснив, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обовязки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сімї наймача (ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сімї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги встановлені під час розгляду справи фактичні обставини, суд вважає, що встановлений чинним законодавством порядок вселення відповідача ОСОБА_2 до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не був дотриманий, позивач ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_3 ні письмової, ні усної згоди на вселення відповідача не надавали; відповідач у спірній квартирі не зареєстрований, останній зберігає за собою право користування іншим житловим приміщенням, спірна квартира не була його постійним місцем проживання; відповідач з позивачем не вели спільне господарство та між ними певний порядок користування жилим приміщенням не обумовлювався.

Посилання відповідача на те, що позивач та третя особа ОСОБА_3 надавали свою згоду на його вселення до квартири, суд оцінює критично, оскільки останні не знайшли свого підтвердження матеріалами справи та поясненнями свідків.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору.

Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 64, 65, 98 Житлового кодексу Української РСР, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_4, про виселення з житлового приміщення задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_11, РНОКПП -НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_7) з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640, 00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повне рішення суду складено 04.12.2018 року.

Суддя: Я.Р.Марко