Номер провадження: 22-ц/785/2315/18
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря - Урум Т.В.

з участю: представника позивачки ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Київського відділу державної виконавчої служби м. Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2017 року (суддя Прохоров П.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Київського відділу державної виконавчої служби м. Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа: ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту, скасування заборони на відчуження,

ІІ.ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

16.09.2016 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до Київського відділу державної виконавчої служби м. Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі-ВДВС) про звільнення майна з-під арешту, і, уточнивши вимоги, просила: звільнити з під-арешту майно, що належить ОСОБА_2 шляхом скасування постанови державного виконавця ВДВС від 07.11.2014 року під час примусового виконання за виконавчим листом, який видано 24.09.2014 року Першотравневим районним судом м. Чернівців, а також скасувати заборону на відчуження майна, що належить ОСОБА_2, оголошену на підставі постанови державного виконавця ВДВС від 07.11.2014 року під час примусового виконання за виконавчим листом, який видано 24.09.2014 року Першотравневим районним судом м. Чернівців.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі постанови державного виконавця ВДВС від 07.11.2014 року, під час примусового виконання за виконавчим листом про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, який видано 24.09.2014 року Першотравневим районним судом м. Чернівців, накладено арешт на майно позивачки із забороною на відчуження арештованого майна.

Постановою державного виконавця ВДВС виконавчий документ повернуто без виконання, однак, у порушення ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (далі-Закон), державний виконавець, повертаючи виконавчі документи, не вирішив питання про зняття арешту та заборони на відчуження майна боржника.

Посилаючись на те, що ВДВС не вжила дій направлених на скасування запобіжних заходів, що призвело до порушення права власності боржника, позивачка просила позов задовольнити.

В суді першої інстанції представник позивачки позов підтримав, представник відповідача заперечував проти задоволення позову.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.02.2017 року позов задоволено: суд зняв арешт, накладений на майно ОСОБА_2 на підставі постанови від 07.11.2014 рокуі скасував заборону на відчуження майна ОСОБА_2

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі представник ВДВС просить рішення суду від 21.02.2017 року скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на незаконність рішення суду.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника ВДВС зазначає наступне: 17.10.2014 року до ВДВС надійшла заява адвоката стягувача ОСОБА_3 про прийняття на примусове виконання виконавчого листа, виданого 24.09.2014 року Першотравневим районним судом м. Чернівців про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 466 004,40 гривень; 21.10.2014 року державним виконавцем ВДВС прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження, яка була направлена боржнику ОСОБА_2 із пропозицією добровільно протягом 7 днів з дня прийняття постанови виконати рішення суду і з попередженням, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення, державний виконавець розпочне примусове виконання зі стягненням виконавчого збору і витрат, пов'язаних із організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених Законом; 28.210.2014 року прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 46 600 гривень, який відноситься до коштів державного бюджету; 07.11.2014 року державним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 і оголошення заборони на його відчуження; під час здійснення виконавчих дій державний виконавець перевіряв наявність у боржника нерухомого майна, запитував інформацію про джерела доходів боржника та його розрахункові рахунки, перевіряв інформацію про знаходження боржника на обліку в УПФ; 03.11.2014 року державний виконавець встановив, що боржник за адресою реєстрації фактично не проживає; 16.04.2015 року до ВДВС надійшла заява представника стягувача про те, що станом на квітень 2015 року рішення суду не виконано, у зв'язку з чим представник стягувача просив звернутись із поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_2; ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.04.2015 року відмовлено у задоволенні подання про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України; 28.04.2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав ст. 47 п.2 Закону; в межах виконавчого провадження 28.10.2014 року прийнято постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 46 600,44 гривень, а також постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 100 гривень; станом на час розгляду даної справи витрати на проведення виконавчих дій і виконавчий збір не сплачені; суд дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог із посиланням на ст. ст. 28, 49 Закону, оскільки виконавчий документ повернуто не з підстав ст. 49 Закону, а з підстав ст. 47 п.2 Закону; посилання позивачки на заяву стягувача ОСОБА_3 про повернення боргу в жовтні 2014 року безпідставні, оскільки заява посвідчена в нотаріальній конторі 22.06.2015 року, тобто після прийняття постанови про повернення виконавчого документа, крім того, заява не свідчить про добровільне виконання боржником рішення суду, оскільки 06.04.2015 року представник стягувача повідомив державного виконавця про те, що боржник добровільно не виконав зобов'язання про повернення грошових коштів; як під час примусового виконання рішення суду, так і станом на час розгляду даної справи, до ВДВС не надходили заяви від боржника або його представника про добровільне повернення боргу 09.10.2014 року на підставі заяви ОСОБА_3 посвідченої нотаріально 22.06.2015 року; підстави для зняття арешту визначені ч.4 ст. 59 Закону; арешт майна боржника і заборона відчуження майна не можуть бути скасовані до сплати боржником виконавчого збору і витрат виконавчого провадження.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Позивачка і її представник, а також третя особа не скористались правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

3

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені і сторонами неоспорені наступні обставини.

17.10.2014 року до ВДВС надійшла заява представника стягувача ОСОБА_3 про прийняття на примусове виконання виконавчого листа, виданого 24.09.2014 року Першотравневим районним судом м. Чернівців про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 466 004,40 гривень (а.с.30,63-66).

21.10.2014 року державним виконавцем ВДВС прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження, яка направлена боржнику ОСОБА_2 із пропозицією добровільно, протягом 7 днів з дня прийняття постанови, виконати рішення суду і з попередженням, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення, державний виконавець розпочне примусове виконання зі стягненням виконавчого збору і витрат, пов'язаних із організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених Законом (а.с.34,67,68).

28.10.2014 року державний виконавець прийняв постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 46 600 гривень (а.с.71).

07.11.2014 року державним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 і оголошення заборони на його відчуження (а.с.35,72).

Під час здійснення виконавчих дій державний виконавець перевіряв наявність у боржника ОСОБА_2 нерухомого майна, запитував інформацію про джерела доходів боржника та його розрахункові рахунки, перевіряв інформацію про знаходження боржника на обліку в УПФ (а.с.69,70,75,76).

03.11.2014 року державний виконавець встановив, що боржник ОСОБА_2 за адресою реєстрації фактично не проживає (а.с.4,4 зворот, 73).

16.04.2015 року до ВДВС надійшла заява представника стягувача про те, що станом на квітень 2015 року рішення суду не виконано, у зв'язку з чим представник стягувача просив звернутись із поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_2 (а.с.31,74).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.04.2015 року відмовлено у задоволенні подання про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України (а.с.80-83).

24.04.2015 року державний виконавець прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав ст. 47 ч.1 п.2 Закону, а також постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій (а.с.6,37,77,78).

22.06.2015 року в нотаріальній конторі посвідчена заява ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 09.10.2014 року сплатила 58 000 доларів США, які стягнуто на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29.07.2014 року (а.с.20,21).

Між сторонами виникли правовідносини з приводу скасування арешту і заборони відчуження майна боржника під час примусового виконання рішення суду, які регулюються нормами ЦК України, ЦПК України і Законом України «Про виконавче провадження» (далі-Закон).

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що державний виконавець, у порушення ст. 28 ч.7, ст. 49 і ст. 50 ч.2 Закону, повертаючи виконавчий документ стягувачу, не вирішив питання про відкриття виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору або про зняття арешту, що є підставою для задоволення позову і звільнення майна з-під арешту (а.с52,53).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

24.04.2015 року державний виконавець прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав ст. 47 ч.1 п.2 Закону через те, що: за боржником транспортний засіб не зареєстрований; згідно довідок з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження нерухомого майна за боржником нерухоме майно не зареєстроване; згідно акту державного виконавця майно, на яке можливо звернути стягнення, у боржника не виявлено; згідно довідки ДПІ інформація про джерела доходів та розрахункові рахунки боржника відсутні; за довідкою УПФ боржник на обліку не перебуває і пенсію не отримує.

В межах виконавчого провадження ВП №.10.2014 року приймалась постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 46 600,44 гривень, а 24.04.2015 року прийнята постанова про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 100 гривень.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення шляхом, зокрема, припинення дії, яка порушує право або відновлення становища, яке існувало до порушення (ст. 15 ч.1, 16 ч.1, ч.2 п.3,4 ЦК України).

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів та громадян і підлягають виконанню (ст. 14 ч.1 ЦПК України у редакції, чинній на час прийняття рішення судом першої інстанції).

Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідного до цього закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (ст. 47 ч.1 п.2 Закону у редакції, чинній на час прийняття постанови від 24.04.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу).

У разі закінчення виконавчого провадження, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних із організацією та проведенням виконавчих дій (ст. 50 ч.1 Закону у редакції, чинній на час прийняття постанови від 24.04.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу).

Судом апеляційної інстанції встановлено і підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами, наявними в матеріалах справи, що примусове виконання виконавчого листа, виданого 24.09.2014 року Першотравневим районним судом м. Чернівців про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 466 004,40 гривень у ВП №45236724 відкрито 21.10.2014 року на підставі заяви представника стягувача від 17.10.2014 року.

Примусові виконавчі дії у виконавчому провадженні здійснювались державним виконавцем ВДВС протягом жовтня 2014 року-квітня 2015 року.

Так, 07.11.2014 року державним виконавцем приймались постанови про арешт майна боржника і заборони на його відчуження, 24.04.2015 року виконавчий документ повернуто стягувачу з підстав ст. 47 ч.1 п.2 Закону.

Крім того, в період з листопада 2014 року по квітень 2015 року державним виконавцем ВДВС перевірялась наявність у боржника ОСОБА_2 нерухомого майна, запитувалась інформація про джерела доходів боржника та його розрахункові рахунки, перевірялась інформацію про знаходження боржника на обліку в УПФ.

ОСОБА_2, як боржник у ВП №45236724, у встановленому закону порядку, не оскаржила дії державного виконавця з приводу відкриття виконавчого провадження, зокрема щодо прийняття державним виконавцем постанов про відкриття виконавчого провадження, арешт майна та заборону його відчуження.

Станом на час прийняття оскаржуваного рішення суду (лютий 2017 року) виконавчий збір у розмірі у розмірі 46 600,44 гривень, а також витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 100 гривень боржник ОСОБА_2 не сплатила.

Зважаючи на те, що арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних із організацією та проведенням виконавчих дій (ст. 50 ч.1 Закону у редакції, чинній на час прийняття постанови від 24.04.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу), а у даному випадку виконавчий збір і витрати, пов'язані із організацією та проведенням виконавчих дій, боржник ОСОБА_2, у встановленому законом порядку, не сплатила, відсутні правові підстави для скасування (визнання незаконними) постанови від 07.11.2014 року про арешт та заборону на відчуження майна.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Заперечення проти скарги представника позивачки у засіданні колегії суддів із посиланням на те, щоу порушення ст. 28 Закону, якою визначено, що у разі завершення виконавчого провадження з підстав ст. 47 і ст. 49 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець має відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, що у даному випадку державний виконавець не здійснив, - не заслуговують на увагу.

За змістом ст. 28 ч.6 Закону у редакцій, чинній на час прийняття оскаржуваних постанов, у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 47 і п.п.2,8 ч.1 ст. 49 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

У даному випадку виконавчий документ повернуто стягувачу з підстав ст. 47 ч.1 п.2 Закону (з підстав того, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідного до цього закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними), а не з підстав ст. 47 ч.1 п.1 Закону (з підстав наявності письмової заяви стягувача).

Тому ст. 28 ч.6 Закону не регулює спірні правовідносини .

Посилання представника позивачки на те, що борг фактично погашено у добровільному порядку, про що є нотаріально посвідчена заява стягувача ОСОБА_3 колегією суддів також не беруться до уваги.

У жовтні 2014 року представник стягувача з належним повноваженнями звернувся до ВДВС із заявою про примусове виконання рішення суду щодо стягнення боргу із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

З жовтня 2014 року по квітень 2015 року ні стягувач, ні його представник, а також боржник не повідомили ВДВС про добровільне виконання рішення суду ОСОБА_2 у жовтні 2014 року.

Крім того, у квітні 2014 року представник стягувача звернувся до ВДВС із заявою про те, що станом на квітень 2015 року рішення суду не виконано, у зв'язку з чим представник стягувача просив звернутись із поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_2

Колегія суддів також звертає увагу на те, що заява ОСОБА_3 про сплату ОСОБА_2 58 000 доларів США 09.10.2014 року посвідчено у нотаріальній конторі 22.06.2015 року, тобто після того, як державний виконавець прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, яку постановлено 24.04.2015 року (а.с.6,21).

Наведене свідчить про правомірність дій державного виконавця ВДВС у ВП №45236724.

Разом з тим, у разі спричинення боржнику збитків внаслідок дій стягувача і його представника щодо пред'явлення виконавчого документа до виконання, боржник не позбавлений права, у встановленому законом порядку, ставити питання про відшкодування завданих внаслідок таких дій збитків.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Зважаючи на те, що не встановлено порушень прав та інтересів, за захистом яких ОСОБА_2 звернулась до суду, колегія суддів відмовляє у позові у спосіб, який обрала позивач, за недоведеністю вимог.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального права, оскільки застосував ст. 28 Закону, яка не регулює спірні правовідносини і не застосував ст. 50 ч.1 Закону, яка регулює правовідносини сторін, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у позові з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ВДВС, остання понесла витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 515,80 гривень, які документально підтверджені (а.с.103), судові витрати підлягають стягненню із позивачки на користь відповідача.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п. 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника Київського відділу державної виконавчої служби м. Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2017 року - скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у позові до Київського відділу державної виконавчої служби м. Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області про звільнення майна з-під арешту на підставі постанови від 07.11.2014 року і скасуванні заборони на відчуження майна на підставі постанови від 07.11.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Київського відділу державної виконавчої служби м. Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 515,80 гривень за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 14.08.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков