1Справа № 335/7693/17 2/335/169/2018
РІШЕННЯ
30 травня 2018 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Соболєвої І.П.,
за участю секретаря судового засідання Лєдової А.С.,
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, будинок № 107-Б, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2017 у справі виключено з числа відповідачів ОСОБА_5 реєстраційних послуг Запорізької міської ради та залучено його до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено до участі у справі в якості відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4
Із матеріалів позову вбачається, що позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.
Право власності на квартиру було набуто позивачем на підставі договору № 84.К купівлі-продажу нерухомості від 20.04.1994, зареєстрованого Запорізькою Регіональною Біржою Нерухомості від 20.04.1994, зареєстрованого Запорізькою Регіональною Біржою Нерухомості в журналі реєстрації угод купівлі-продажу нерухомості від 20.04.1994.
На підставі Договору право власності позивача на квартиру було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.04.1994 Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації відповідно до законодавства, яке діяло на момент реєстрації.
В 2004 р. ОСОБА_2 було виявлено, що оригінал договору ним втрачено, а тому він звернувся до ЗРНБ та 23.04.2004 отримав дублікат договору.
Відповідно до п. 16 Додатку 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 75, зареєстрованого в Мінюсті України 18.02.2002 за № 157/6445, дублікати право встановлювальних документів визначалися як самостійні право встановлювані документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна.
Проте, через те, що право власності на квартиру вже зареєстровано, отриманий дублікат договору позивачем до ЗМБТІ для повторної реєстрації права власності не надавався.
З 01.01.2013 змінився порядок державної реєстрації речових прав, в тому числі прав власності на нерухоме майно.
З метою дарування квартири сину, позивач у січні 2016 р. звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Запорізького міського управління юстиції з метою внесення інформації про право власності на квартиру до Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Однак, рішенням № 27830315 від 15.01.2016 державним реєстратором прав на нерухоме майно Запорізького міського управління юстиції у державній реєстрації права власності на квартиру позивача було відмовлено у звязку із тим, що право власності на підставі поданого для реєстрації правовстановлюючого документа дублікат договору купівлі-продажу нерухомості № 184.К від 20.04.1994 станом на 01.01.2013 в ОП ЗМБТІ не було зареєстровано.
Крім того, державний реєстратор послався в рішенні на недотримання ч. 3 с. 334 ЦК України, згідно якої право власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню виникає у набувача з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально.
У звязку з цим, позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання договору дійсним. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.09.2016, договір було визнано дійсним. Таким чином, факт реєстрації права власності позивача на квартиру згідно із законодавством, що діяло на час укладання договору, встановлений рішенням суду, що набрало законної сили.
В подальшому, позивач знов звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно, надавши разом із дублікатом також і вищезазначене рішення суду про визнання договору дійсним.
Проте, рішенням № 32414303 від 17.11.2016 державним реєстратором ОСОБА_5 реєстраційних послуг знову відмовлено у державній реєстрації права власності позивача на спірну квартиру, у звязку з відсутністю факту реєстрації права власності на підставі дублікату договору та неподанням оригіналу договору, згідно якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру до 01.01.2013.
Вищевказані рішення державних реєстратора ОСОБА_5 реєстраційних послуг Запорізької міської ради на думку позивача свідчать про те, що право власності на квартиру, яке виникло до 01.01.2013 та було зареєстроване відповідно до законодавства, яке діяло на той час, не визнається в особі органу державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Отже, позивач позбавлений можливості реалізувати своє право власності в позасудовому порядку, а тому ОСОБА_2 просить суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.
15.12.2017 набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017, за яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) викладено у новій редакції.
Відповідно до пп. 9 п. 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені у позові, на задоволенні позовних вимог наполягає.
Відповідачі в судові засідання неодноразово не зявились, про день, час та місце слухання справи були судом повідомлені належним чином, про причини неявки судові не зазначили, відзив на позов не надали.
Представник третьої особи ОСОБА_5 реєстраційних послуг подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність.
За таких підстав суд вирішує справу на тих доказах, які добуті в ході судового засідання, та містяться в матеріалах цивільної справи, виходячи з положень статті 274 ЦПК України, що дана справа може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження.
Суд, аналізуючи матеріали справи у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
У судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого брокером Запорізької Регіональної Біржою Нерухомості № 184.К від 20.04.1994 року, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3, ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва № 333 про право власності на житло, виданого орендним підприємством «Запоріжбуд» 06.12.2003.
Договір купівлі-продажу квартири було зареєстровано в журналі реєстрації угод з купівлі-продажу нерухомості 20.04.1993 без наступного нотаріального посвідчення договору з подальшою реєстрацією в БТІ.
Згідно технічного паспорту, виданого орендним підприємством Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації, проведено інвентаризацію квартири АДРЕСА_1.
З метою державної реєстрації прав на квартиру АДРЕСА_1, позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Запорізького міського управління юстиції.
Але рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_6 за № 27830315 від 15.01.2016, ОСОБА_2 було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру, що розташована: АДРЕСА_2, з посиланням на відсутність зареєстрованого дублікату договору купівлі-продажу нерухомості № 184.К від 20.04.1994 в ОП ЗМБТІ.
Як випливає з рішення Орджнікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.09.2016 у справі № 335/3373/16-ц, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Акціонерне товариство Запорізька регіональна біржа нерухомості», ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, визнано дійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, зареєстрований Запорізькою Регіональною Біржею нерухомості у журналі реєстрації угод з купівлі-продажу нерухомості 20.04.1994 (інвентарний номер постійного зберігання 184.К) - визнано дійсним.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини,якщо інше не встановлено законом.
Позивач ОСОБА_2 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно, надавши разом із дублікатом також і вищезазначене рішення суду про визнання договору дійсним.
Проте, відповідно до рішення рішенням № 32414303 від 17.11.2016 державним реєстратором ОСОБА_5 реєстраційних послуг знову відмовлено позивачу у державній реєстрації права власності позивача на спірну квартиру, у звязку з відсутністю факту реєстрації права власності на підставі дублікату договору та неподанням оригіналу договору, згідно якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру до 01.01.2013.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, і він реалізує їх на в власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, особа має право звернутися у суд з позовом про визнання права власності:
1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами;
2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права й позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.
За змістом положень ст. 392 ЦК України позивачем у позові про визнання права власності повинна бути особа, яка є власником.
Відповідно до п. 37 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК, власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності прав приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386. 391 ЦК України.
Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті1 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).
Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 у справі № 6-2124цс15, оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення у особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу.
Також, у постанові від 23.12.2014 у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.
З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем достатньо наведено підстав, щоб задовольнити його позовні вимоги, а тому суд визнає за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що розташована АДРЕСА_2.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання права власності задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 30 травня 2018 р.

Повне рішення складено 4 червня 2018 р.

Суддя І.П. Соболєва