Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
Справа № 521/500/17
Провадження № 2/521/42/18
Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:
головуючого - судді Гуревського В.К.
за секретаря - Ардаковська А.О.,
Учасники справи:
Представник ОСОБА_3, ОСОБА_4
Представник ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності та встановлення порядку користування квартирою, -
До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, в якому просив визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 (колишня назва Якіра) м. Одеси загальною площею 47,9 кв. м., в тому числі житловою 29,9 кв. м.; встановити порядок користування квартирою №43 будинку №39 по вул. Іцхака Рабіна (колишня назва Якіра) м. Одеси, наступним чином: - у користування ОСОБА_8 виділити кімнату «5» житлову, площею 12,8 кв. м; - у користування ОСОБА_5 виділити кімнату «7» житлову, площею 17,1 кв. м.; В загальному користуванні сторін залишити: коридор «1» - площею 7,7 кв. м., кухня «4» - площею 5,7 кв. м.; ванна кімната «3» - площею 2,1 кв. м.; туалет «2» площею 0,9 кв. м., вбудовану шафу «6» площею 0,7 кв. м.; Стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу, обґрунтовуючи свої вимоги таким.
На даний час відповідачка змінила замки на вхідних дверях таперешкоджає позивачу користуватись житлом, чинить йому перешкоди у використанні власністю, заперечує його право власності на майно, що обмежує його право розпорядитися на власний розсуд своєю власністю.З метою отримання дублікату вищезазначеного свідоцтва позивач звернувся з заявою до Комунального підприємства «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради відповідно до якої просив видати йому дублікат Свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 1994 року, згідно якого йому та відповідачці належить в рівних частках квартира АДРЕСА_2 (колишня назва Якіра) м. Одеси.Відповідно до листа №680-В/01-07 виданого комунальним підприємством «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради за підписом в.о. директора ОСОБА_1 позивачу відмовлено в видачі дублікату правовстановлюючого документуна квартиру АДРЕСА_3.
Підставою для відмови стало посилання на ст. 8 п. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якого передача займанихквартир здійснюється у спільну сумісну власність або спільну часткову власність з письмової згоди всіх повнолітніх членів сімї, які постійно проживають у даній квартирі.Крім того, Комунальне підприємство «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради у своїй відповіді посилалось на ст. 24 Положення із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №42 (0335-15 від 02 березня 2015 року «Про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитку у власність громадян», дублікати приватизаційних документів видаються власникам (співвласникам) житла з письмової згоди у випадках втрати або зіпсування оригіналів.Зазначеним листом позивачу рекомендовано звернутися до суду з відповідною позовною заявою.З метою зобовязання Комунального підприємства «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради вчинити певні дії щодо видачі правовстановлюючого документу позивач звернувся з адміністративним позовом до Малиновського районного суду м. Одеси.Однак в задоволенні позову йому було відмовлено з посиланням на те, що він не правильно обрав спосіб захисту порушеного права, та повинен звернутися до суду з цивільним позовом про визнання правана частину квартири відповідно до ст. 392 ЦК України.Враховуючи, що реальному розподілу квартира не підлягає, а також що відповідачка чинить перешкоди у здійсненні права власності та права користування квартирою позивач вважає за доцільне просити суд встановити порядок користування квартирою, що є предметом спору.
ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про заміну позивача на неї по цій справі, оскільки 12 серпня 2017 року ОСОБА_7 помер, а єдиним спадкоємцем за законом є його донька ОСОБА_2.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 березня 2018 року залученодо участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_7 ОСОБА_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.
В подальшому подала заяву про розгляд справи за її відсутністю.
Відповідач ОСОБА_5 про дату, час та місце судового засідання повідомлялася, згідно інформації курєрської служби від одержання повісток відмовилася.
Крім того, відповідач ОСОБА_5 14.02.2017 р. оскаржувала ухвалу суду від 18 січня 2017 року про відкриття провадження у цій справі. В особі свого представника ОСОБА_6 07 листопада 2017 р. подавала клопотання про закриття провадження у цій справі. Тобто відповідачці було достеменно відомо про існування спору в суді.
Оскільки справа розглядається тривалий час, відповідач в судові засідання не зявлялася, відмовлялася від отримання повісток, відзиву на позов не подавала, суд вирішив розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову.
Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів.
З 27 грудня 1959 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі та на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2016 року шлюб між ним був розірваний.
Від цього шлюбу народилась дочка - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до свідоцтва про народження серії І-ЯК №394705 від 12 березня 1968 року, запис №354, де батьками зазначені: мати ОСОБА_10, батько ОСОБА_7.
29 вересня 1985 року ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_11 та замінила прізвище на «Кисель», згідно із свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-ЖД №462772 від 16 березня 1987 року, запис №1912.
25 вересня 1990 року шлюбу між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 розірвано та остання після розірвання шлюбу залишила прізвище «Кисель», відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії ІІ-ЖД №362471 від 25 вересня 1990 року, запис №785.
07 березня 2003 року ОСОБА_12 одружилась з ОСОБА_4 та змінила прізвище на «Ротер», про що свідчить свідоцтво про одруження серії І-ЖД №113151 від 07 березня 2003 року, запис №100.
12 серпня 2017 року ОСОБА_7 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ЖД №503873 від 14 серпня 2017 року, запис №8425, у звязку із чим відкрилась спадщина.
За своє життя 20 травня 2016 року ОСОБА_7 склав на імя ОСОБА_2 заповіт, посвідчений Пятою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрований за №1-123, на все майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому, та на що він за законом матиме право.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року визнано автомобіль НОМЕР_1, 1994 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_5, спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_5; Визнано за ОСОБА_7 право власності на ? частину автомобіля НОМЕР_1, 1994 року випуску, який зареєстрований за ОСОБА_5.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 1994 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації №36015 від 14 лютого 1994 року ОСОБА_7, та ОСОБА_5 отримали у власність в рівних частках у спільну сумісну власність квартиру №39 по вул. Якіра (нинішня назва Іцхака Рабіна), 43 м. Одеса.

Вказане свідоцтво було видане двом співвласникам в одному екземплярі.

Відповідно до довідки (виписка із будинкової книги про склад сімї та реєстрації) від 28 серпня 2017 року за 31734 вбачається, що у квартирі АДРЕСА_4, зареєстровані та проживають: ОСОБА_7 (основний) з 01 грудня 1969 року помер 12 серпня 2017 року; ОСОБА_5 ОСОБА_5 (колишня дружина) з 01 грудня 1969 року.

ОСОБА_5 перешкоджала ОСОБА_7 за його життя користуватись житлом, чинила йому перешкоди у використанні власністю, заперечувала його право власності на майно, що обмежувало його право розпорядитися на власний розсуд своєю власністю.

З метою отримання дублікату вищезазначеного свідоцтва ОСОБА_7 звертався з заявою до Комунального підприємства «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради відповідно до якої просив видати йому дублікат Свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 1994 року.

Відповідно до листа №680-В/01-07, виданого комунальним підприємством «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради за підписом в.о. директора ОСОБА_1 ОСОБА_7 відмовлено в видачі дублікату правовстановлюючого документуна квартиру АДРЕСА_3.

Підставою для відмови стало посилання на ст. 8 п. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якого передача займанихквартир здійснюється у спільну сумісну власність або спільну часткову власність з письмової згоди всіх повнолітніх членів сімї, які постійно проживають у даній квартирі.

Крім того, Комунальне підприємство «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради у своїй відповіді посилалось на ст. 24 Положення із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №42 (0335-15 від 02 березня 2015 року «Про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитку у власність громадян», дублікати приватизаційних документів видаються власникам (співвласникам) житла з письмової згоди у випадках втрати або зіпсування оригіналів.

Зазначеним листом ОСОБА_7 рекомендовано звернутися до суду з відповідною позовною заявою.

З метою зобовязання Комунального підприємства «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради вчинити певні дії щодо видачі правовстановлюючого документу ОСОБА_7 звернувся з адміністративним позовом до Малиновського районного суду м. Одеси.

Однак в задоволенні позову ОСОБА_7 було відмовлено з посиланням на те, що він не правильно обрав спосіб захисту порушеного права, та повинен звернутися до суду з цивільним позовом про визнання правана частину квартири відповідно до ст. 392 ЦК України.

06 вересня 2017 року ОСОБА_2 після смерті батька у встановленому порядку звернулась для прийняття спадщини до Сьомої державної нотаріальної контори м. Одеси де заведено спадкову справу №328/2017 після смерті ОСОБА_7, померлого 12 серпня 2017 року, але у прийнятті спадщини їй було відмовлено.

20 лютого 2018 року державним нотаріусом Сьомої одеськоїдержавної нотаріальної контори ОСОБА_13 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири під № 39, що розташована у місті ОСОБА_1 по вул. Іцхака Рабіна будинку під №43, та на частку автомобіля НОМЕР_1, 1994 року випуску, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Відповідно до спадкової справи №628/2017 до майна померлого 12 серпня 2017 року ОСОБА_7, вбачається, що із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори 06 вересня 2017 року зверталась ОСОБА_2.

Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За правилами частини 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно положень ст. ст. 1233, 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обовязки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири). До членів сім'ї власника належать дружина, діти, батьки власника.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року, «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

На підставі викладеного, суд вважає за можливе позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування та встановлення порядку користування квартирою задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Оскільки позовні вимоги задоволені, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача на користь позивача в розмірі 3335,50 грн. (2695,5 грн. судовий збір за визнання права власності, 640,0 грн. за встановлення порядку користування квартирою).

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то вони не можуть бути стягнуті, оскільки позивачем до суду не надано договору про надання правової допомоги та розрахунку відповідних витрат.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 316, 319, 321, 355 - 358, 363, 364, 392 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. ст. 13, 141, ч. 4 ст. 206, ст. ст. 263, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_14 Іванівни (АДРЕСА_5, реєстр. № НОМЕР_2) до ОСОБА_5 (м. Одеса, вул. Іцхака Рабіна, 39. кв. 43, про визнання права власності та встановлення порядку користування квартирою задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 (колишня назва Якіра) м. Одеси загальною площею 47,9 кв. м., в тому числі житловою 29,9 кв. м. в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_7, померлого 12 серпня 2017 року.

Встановити порядок користування квартирою № 43 будинку № 39 по вул. Іцхака Рабіна (колишня назва Якіра) м. Одеси, наступним чином:

- у користування ОСОБА_2 виділити кімнату «5» житлову, площею 12,8 кв. м;

- у користування ОСОБА_5 виділити кімнату «7» житлову, площею 17,1 кв. м.;

В загальному користуванні сторін залишити: коридор «1» - площею 7,7 кв. м., кухня «4» - площею 5,7 кв. м.; ванна кімната «3» - площею 2,1 кв. м.; туалет «2» площею 0,9 кв. м., вбудовану шафу «6» площею 0,7 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 3335,50 грн. (три тисячі триста тридцять п'ять грн. 50 коп.).

У стягненні витрати на правову допомогу відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду в повному обсязі складено 25 червня 2018 року

СУДДЯ Гуревський В.К.