Справа № 522/9536/18
Провадження № 2/522/6663/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.,

за участю секретаря Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м.Київ, вул. Щорса, 36Б) до ОСОБА_1 (65000, АДРЕСА_1) за участю третіх осіб: ОСОБА_2 (АДРЕСА_5), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (01133, м.Київ, вул. Кутузова, 13), приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калінюк Олега Борисовича (65012, АДРЕСА_2), ОСОБА_4 (65000, АДРЕСА_3), ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» (01133, м.Київ, бульвар Лесі Українки, 30В) про визнання договору про розірвання іпотечного договору від 25.03.2014 року недійсним та застосування наслідків його недійсності, -

ВСТАНОВИВ:

29 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. звернулося до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання Договору про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2018 року недійсним та застосування наслідків його недійсності, в якій просило:

-визнати недійсним, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (ідентифікаційний код 34047020) та ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) Договір про розірвання Іпотечного договору від 25 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б.;

-застосувати до відносин сторін наслідки недійсності Договору про розірвання іпотечного договору від 25.03.2014 року шляхом визнання АТ «Дельта Банк» стороною (іпотекодержателем) за Іпотечним договором, посвідченим 14.09.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., за реєстровим номером «2792;

-скасувати з моменту припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення: запису від 14.09.2007 року № 5662244 (перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №5099686), про накладення заборони відчуження квартири №446, розташованої за адресою: вул. Тіниста, буд. 9/12, згідно з Іпотечним договором від 14.09.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., за реєстровим номером «2792; запису від 03.12.2008 № 8255585 (перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №51009369) про обтяження іпотекою квартири №446, розташованої за адресою: вул. Тіниста, буд. 9/12, згідно з Іпотечним договором від 14.09.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., за реєстровим номером «2792.

Обґрунтовуючи свої вимоги Представник Позивача зазначила, що між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого Позичальник отримав кредит у сумі 123 000 (сто двадцять три тисячі) доларів США, термін погашення якого до 14.09.2017 року, та зобов'язувався повернути Банку кредит і сплатити проценти в розмірі та порядку, визначених Кредитним договором. Виконання зобов'язань Позичальника за кредитним договором забезпечувалось Іпотечним договором, згідно з яким у іпотеку була передана квартира АДРЕСА_6, що належить ОСОБА_1 на праві власності.

Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, права вимоги АТ «УкрСиббанк» за Кредитним договором ОСОБА_2 відступлено на користь АТ «Дельта Банк».

У подальшому, Банком було укладено:

- Договір купівлі-продажу права вимоги від 25.03.2014 року, укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ»;

- Договір про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014 року, укладений з ОСОБА_1, відповідно до умов якого Банк та ОСОБА_1 домовились достроково розірвати Іпотечний договір та припинили обтяження нерухомого майна іпотекою та заборону відчуження.

Представник Позивача стверджує, що Договір від 25.03.2014 р. про розірвання Іпотечного договору віднесено до категорії нікчемних, оскільки Банк, уклавши Договір про розірвання, згідно з яким був розірваний Іпотечний договір та припинені іпотеки і заборона відчуження нерухомого майна:

-без отримання реальних грошових надходжень відмовився від власних майнових вимог до іпотекодавця за Іпотечним договором, що зазначено у п. 1 ч. 3 ст. 378 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину;

-до дня визнання Банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання щодо припинення обтяження предмету іпотеки, що стало однією з причин неплатоспроможності Банку, а виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами частково стало неможливим, що зазначено у п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину.

-окремому кредитору передав майно (майнові права) Банку, через що ним отримано переваги, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку, що зазначено у п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину.

Представник Позивача, зазначає, що на виконання вимог ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» було повідомлено гр. ОСОБА_1, ОСОБА_2, ФК «Довіра та Гарантія» та приватного нотаруса Калінюк О.Б. про нікчемність Договору про розірвання Іпотечного договору, посвідченого 25.03.2014р., укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1

Вважає, що розірвання Договору іпотеки, укладеного в забезпечення зобов'язань ОСОБА_2 за Кредитним договором № 0 від 14.09.2007 року можна прирівняти до укладення нового кредитного договору без забезпечення, посилаючись на п. 12 Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого постановою Національного банку України № 91 від 24.02.2014р., відповідно до якого Банку встановлено заборону здійснювати надання кредитів фізичним особам без забезпечення.

Вважає, що по даній справі про визнання недійсним Договору про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014р. виникла преюдиція, і може бути застосована ст. 82 ЦПК України, оскільки ПАТ «Дельта Банк» звернулося з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014 року недійсним, у зв'язку з чим постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2017р. у справі № 910/22947/16 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Водночас, Представник відповідача, ОСОБА_7 подала Відзив на позовну заяву про визнання Договору про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2018 року недійсним та застосування наслідків його недійсності, у якому зазначила наступне.

25.03.2014 р. за домовленістю з Банком, ОСОБА_2 сплатив до ПАТ «Дельта Банк» грошові кошти в сумі 58 000,00 доларів США (п'ятдесят вісім тисяч доларів США) (оціночна вартість квартири), у якості погашення кредиту, згідно кредитного договору № 0 від 14.09.2007р., на підтвердження чого представник Відповідача надала копію квитанції. Проте, подальший продаж квартири був неможливим без зняття обтяжень з об'єкту, зокрема іпотеки ПАТ «Дельта Банк» та заборони на його відчуження. З огляду на виконання ОСОБА_2 зобов'язань, взятих перед Банком за заявою від 08.04.2013р., у ПАТ «Дельта Банк» були всі підстави для укладення Договору про розірвання Іпотечного договору, посвідченого 14 вересня 2007 року.

Посилання Позивача на те, що зобов'язання щодо припинення обтяження предмету іпотеки стало однією з причин неплатоспроможності Банку вважає безпідставним, та зазначає, що керівництвом Банку навпаки було вжито конкретних заходів щодо отримання значної суми погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 14.09.2007р. і таким чином укріплення не зовсім стабільного стану банківської установи. Дії ПАТ «Дельта Банк» можна розцінити як пошук всіх можливих варіантів щодо поповнення грошових надходжень Банку, у тому числі за допомогою реалізації предмету іпотеки за його реальною ринковою ціною в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2

Посилання Позивача на положення ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» стосовно надання особливих переваг одному кредитору перед іншими під час передавання вимог окремому кредитору вважає безпідставним, оскільки після укладення Договору про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014р. жодних прав вимоги від одного кредитора до іншого передано не було.

Вважає помилковим висновок Позивача, який посилається на п. 12 Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого постановою Національного банку України № 91 від 24.02.2014р, що розірвання Договору іпотеки, укладеного в забезпечення зобов'язань ОСОБА_2 за Кредитним договором № 0 від 14.09.2007 року можна прирівняти до укладення нового кредитного договору без забезпечення. За таких обставин, вважає, що розірвання Іпотечного договору було не залишенням кредиту без забезпечення, а своєрідним зверненням стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу за домовленістю Сторін.

Зазначила, що Відповідач ОСОБА_1 жодного повідомлення про нікчемність Договору про розірвання Іпотечного договору, посвідченого 25.03.2014р., укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 не отримувала, на підтвердження чого додала копії реєстру згрупованих поштових відправлень та копії опису вкладення до цінного листа № 470, в яких адреса ОСОБА_1 вказана, як АДРЕСА_7, за якою ОСОБА_1 не проживала та не проживає.

Що стосується постанови Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2017р., на яку посилається Представник Позивача про виникнення по даній справі преюдиції, представник Відповідача вважає, що таке не може бути використане в якості преюдиційного по даній справі, оскільки під час розгляду справи № 910/22947/16 не розглядались питання укладання Договору про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014р., не застосовувались положення Закону України «Про іпотеку» та не досліджувались обставини розірвання іпотеки.

Вважає, що строки на проведення перевірки правочинів Уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» було порушено, посилаючись на п. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції, чинній на дату укладення правочину, протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку. Вказує на те, що Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» було введено з 03.03.2015 року, а Протокол засідання комісії з перевірки правочинів за кредитними операціями № 71 складено 25.09.2015р. (більше ніж через 6 місяців), а повідомлення про нікчемність правочинів нібито розіслані Сторонам 03.11.2015р. (через 7 місяців після введення тимчасової адміністрації).

Просила відмовити Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» в задоволенні позовної заяви до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк Олег Борисович, ОСОБА_4, ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» про визнання Договору про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014р. недійсним та застосування наслідків недійсності в повному обсязі.

Крім того, Представник Відповідача просила застосувати строки позовної давності до позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_8, оскільки як зазначила на підтвердження своїх вимог з урахуванням вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» строк позовної давності за вимогами ПАТ «Дельта Банк» про визнання договорів недійсними закінчився 03.04.2018р.

Крім того, судом взято до уваги пояснення, які надали треті особи, а саме Пояснення щодо позовної заяви про визнання Договору про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014 року недійсним та застосування наслідків його недійсності у справі 522/9536/16 Акціонерного товариства «Український будівельний інвестиційний банк», а також Пояснення на позовну заяву в справі №522/9536/16, надані третьою особою - ОСОБА_4.

Зокрема в своїх Поясненнях треті особи зазначили, що ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» мала іншу редакцію, яка не передбачала в якості нікчемності правочину підстави, на які посилається Позивач. Звертають увагу на те, що в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин в ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначалося наступне:

Протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

Перелік критеріїв, за якими Договори, зазначені в ч.2 цієї статті, є нікчемними, виключний та розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, на час укладення Договору про розірвання 25.03.2014 року, діяла інша редакція ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка не передбачала визнання такого договору нікчемним в силу вимог закону, як передбачено означеною статтею в редакції закону, на яку посилається Позивач.

Крім того, треті особи стверджують, що Позивач не мав повноважень на віднесення спірного правочину до нікчемних, видання протоколу від 25.09.2015 року №71 та повідомлення про нікчемність від 03.11.2015 року, адже право на перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом 1 року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, може бути реалізовано Уповноваженою особою виключно протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації, тобто з 03.03.2015р. по 02.04.2015 р., про що чітко зазначено в ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Позивач надав Відповідь на Пояснення третьої особи Акціонерного товариства «Український будівельний інвестиційний банк» щодо позовної заяви про визнання Договору про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014 року недійсним та застосування наслідків його недійсності у справі 522/9536/16.

В свою чергу, АТ «Український будівельний інвестиційний інститут» надав Письмові пояснення з метою спростування Відповіді Позивача на Пояснення третьої особи Акціонерного товариства «Український будівельний інвестиційний банк» щодо позовної заяви про визнання Договору про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014 року недійсним та застосування наслідків його недійсності у справі 522/9536/16, а також на підтвердження своїх аргументів долучив до матеріалів справи правові позиції, викладені у Постанові ВСУ від 22.02.2017р. у справі 6-2705цс16 та Рішенні Конституційного Суду України у справі №1-7/99 від 09.02.1999 року.

Представник позивача в судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явилась, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що 14 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого Позичальник отримав кредит у сумі 123 000 (сто двадцять три тисячі) доларів США, термін погашення якого до 14.09.2017 року, та зобов'язувався повернути Банку кредит і сплатити у розмірі та порядку, визначених Кредитним договором.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Цивільні права та обов'язки, як це вбачається зі ст. 11 ЦК України, виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628, ст.629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін, має бути досягнута згода.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позивальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов'язань Позичальника за кредитним договором забезпечувалось Іпотечним договором, посвідченим 14.09.2007 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. за реєстровим номером №2792, згідно з яким у іпотеку була передана квартира АДРЕСА_6, що належить ОСОБА_1 на праві власності.

Відповідно до ст.1 Закону України від 05.06.2003р. №898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон №898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Шевченко Д.Г., за реєстровим номером №2949, 2950, права вимоги АТ «УкрСиббанк» за Кредитним договором ОСОБА_2 відступлено на користь АТ «Дельта Банк».

В подальшому, Банком було укладено:

-Договір купівлі-продажу права вимоги від 25.03.2014 року, укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ»;

-Договір про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. за реєстровим номером №2792, укладений з ОСОБА_1 Відповідно до умов Договору про розірвання іпотечного договору від 25.03.2014 року Банк та ОСОБА_1 домовились достроково розірвати Іпотечний договір, посвідчений 14.09.2007 року за реєстровим номером «2792 та припинили обтяження нерухомого майна іпотекою та заборону відчуження.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1, 3 ст. 653 ЦК України визначено, що у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюється відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов»язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Не порушуючи вищезазначених вимог цивільного законодавства, Сторони домовились про дострокове розірвання Іпотечного договору та уклали Договір про розірвання Іпотечного договору.

Відповідно до п. 1 Договору про розірвання Іпотечного договору, посвідченого 14 вересня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 2792 Сторони домовились достроково розірвати Договір іпотеки з 25.03.2014 року.

Відповідно до п. 2 Договору Сторони досягли згоди про те, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього Договору про розірвання припиняється іпотека та заборона відчуження Предмету іпотеки, а саме: однокімнатної квартири №446 (чотириста сорок шість), загальною площею 72,1 (сімдесят два цілих одна десята) кв. м., яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Тіниста, буд. 9/12 (дев'ять/ дванадцять).

Проте, Позивач вважає, що розірвання даного Договору призвело до порушень законодавства, а тому просить вищезазначений Договір про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014 року визнати недійсним та застосувати до сторін наслідки недійсності даного Договору. На підтвердження своєї позиції Позивач стверджує, що Банк взяв на себе зобов'язання щодо припинення іпотеки і обтяження нерухомого майна, що стало однією з причин неплатоспроможності Банку, а виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами частково стало неможливим, а також відмовився від власних майнових вимог до іпотекодавця за Іпотечним договором, чим було порушено на думку Позивача ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Проте, суд не може погодитись з аргументами Позивача в частині доведення порушення вимог законодавства, зокрема ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виходячи з наступного.

Надавши правову оцінку наданим сторонами доказам, зокрема, виписці по рахунку ОСОБА_2, наданою представником Позивача на виконання вимог ухвали Приморського районного суду м. Одеси про витребування доказів від 03.09.2018р., а також Протоколу №12/55-2 засідання Кредитного комітету АТ «Дельта Банк», суд вбачає, що жодних порушень ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» немає. Зокрема, судом встановлено, що 08.04.2013р. ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «Дельта Банк» із заявою про продаж іпотечного майна та перерахування грошей від продажу для погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 14.09.2007р., з вказанням можливої ціни продажу. Це питання було погоджено з керівництвом Банку, було виготовлено грошову оцінку іпотечного майна, винесено Протокол кредитного комітету Банку та ОСОБА_2 було ініційовано процес продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4. 25.03.2014р. за домовленістю з Банком. ОСОБА_2 сплатив до ПАТ «Дельта Банк» грошові кошти в сумі 58 000,00 доларів США (п'ятдесят вісім тисяч доларів США) (оціночна вартість квартири), в якості погашення кредиту, згідно кредитного договору № 0 від 14.09.2007р.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що посилання Позивача на те, що Банк не отримав реальних грошових надходжень перед укладенням Договору про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014р. не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк» сплачено грошові кошти в сумі 58 000,00 доларів США (п'ятдесят вісім тисяч доларів США) в якості погашення кредиту, що підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_2, наданою представником Позивача на виконання вимог ухвали Приморського районного суду м. Одеси про витребування доказів від 03.09.2018р.

Крім того, проаналізувавши п.12 Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого Постановою Національного банку України № 91 від 24.02.2014р., суд дійшов висновку, що дане Положення не підлягає застосуванню, оскільки жодних додаткових угод чи інших документів між ОСОБА_2 та Банком не підписувалось.

З огляду на те, що фактично новий договір між Сторонами не укладався, то суд вважає, що п. 12 Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого постановою Національного банку України № 91 від 24.02.2014р. не розповсюджується на правовідносини ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк», а посилання Позивача на цю норму є помилковим, так як обмеження, встановлені Постановою Національного банку України від 26.02.2014 року №102/БТ «Про надання кредиту для збереження ліквідності» стосуються виключно укладення нових Кредитних договорів і не можуть застосовуватися до Договору про розірвання Договору іпотеки.

Крім того, щодо застосування до спірних правовідносин Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема ст. 38, суд приходить до висновку, що така не підлягає застосуванню до даних спірних правовідносин, виходячи з наступного.

Зокрема, судом встановлено, що Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» було введено з 03.03.2015 року, а Протокол засідання комісії з перевірки правочинів за кредитними операціями № 71 складено 25.09.2015р., тобто більше ніж через 6 місяців, а повідомлення про нікчемність правочинів розіслані Сторонам 03.11.2015р., тобто через 7 місяців після введення тимчасової адміністрації.

З огляду на вищезазначене, суд погоджується з обґрунтуваннями Відповідача та третіх осіб, що Позивач не мав повноважень на віднесення спірного правочину до нікчемних, видання протоколу від 25.09.2015 року №71 та повідомлення про нікчемність від 03.11.2015 року, адже право на перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом 1 року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, може бути реалізовано Уповноваженою особою виключно протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації, тобто з 03.03.2015р. по 02.04.2015 р., про що чітко зазначено в ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Проаналізувавши, п. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції, чинній на дату укладення правочину, в якій чітко зазначено, що протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку, а також взявши до уваги аргументи Представника Відповідача та пояснення третіх осіб, які узгоджуються з вимогами ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції, чинній на дату укладення правочину, суд приходить до висновку, що Уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» грубо порушила строки проведення перевірки правочинів.

Крім того, така позиція суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 761/11870/15-ц від 25.04.2018 року.

Таким чином, суд вбачає, що редакція статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», чинна на час укладення договору про розірвання договору іпотеки, не передбачала можливості визнання уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію такого договору нікчемним, оскільки Уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» грубо порушила строки проведення перевірки правочинів, у зв'язку із чим фактично не мала повноважень на складення Протоколу засідання комісії з перевірки правочинів за кредитними операціями № 71, який складено 25.09.2015р., тобто більше ніж через 6 місяців, що свідчить про порушення вимог статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у редакції, чинній на час укладення Договору про розірвання Договору іпотеки.

Відповідач у Відзиві на Позовну заяву посилається на те, що через порушення строків на проведення перевірки правочинів Уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» було порушено і строки на звернення до суду з позовом до ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ч. 1 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як слідує з роз'яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі»(п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Щодо застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, суд зазначає наступне.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правової позиції ВСУ у справі за № 6-2469цс16: «Пунктом 1 статті б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Крім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

З даним позовом до суду Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. звернулося 29.05.2018 року.

Проте, із заявою про поновлення строку звернення до суду позивач та його представник не зверталися.

Отже, з урахуванням вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» строк позовної давності за вимогами ПАТ «Дельта Банк» про визнання договорів недійсними закінчився 03.04.2018р.

Зокрема, до такого висновку суд прийшов, виходячи з того, що Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» було введено з 03.03.2015 року, а відповідно до п. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції, чинній на дату укладення правочину, перевірка договорів проводилась 30 днів, а також 3 роки позовної давності.

З огляду на те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, та з урахуванням вказаних вище норм права, суд приходить до висновку, що Позивачем пропущено трирічний строк позовної давності і у задоволенні позову, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, відмовляє.

Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови.

Суд, на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з недоведеністю.

З огляду на зазначене вище, вбачається, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 ґрунтуються на суперечливих та неповних доказах, не відповідають положенням законодавства та заявлені з порушенням строку позовної давності, у зв'язку із чим задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

У відповідності до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ч. 3 вказаної статті, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно положень ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., то судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись: 1, 2, 5, 11, 76-80, 81, 89, 241, 247, 258, 263-265, 273, 354, ЦПК України; суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м.Київ, вул. Щорса, 36Б) до ОСОБА_1 (65000, АДРЕСА_1) за участю третіх осіб: ОСОБА_2 (АДРЕСА_5), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (01133, м.Київ, вул. Кутузова, 13), приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калінюк Олега Борисовича (65012, АДРЕСА_2), ОСОБА_4 (65000, АДРЕСА_3), ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» (01133, м.Київ, бульвар Лесі Українки, 30В) про визнання договору про розірвання іпотечного договору від 25.03.2014 року недійсним та застосування наслідків його недійсності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5 Розділу XII Перехідні положення ЦПК України).

Повний текст рішення суду складений 03.12.2018 року.

Суддя: А.Ю. Бойчук