КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 755/20575/15-ц

провадження № 22-ц/824/4201/2018

06 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача КирилюкГ. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

при секретарі Дуці В. В.

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року у складі судді Арапіної Н. Є.

встановив:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 35 000,00 доларів США зі сплатою 12 % річних строком на 240 місяців, тобто до 23 серпня 2026 року.

12 вересня 2008 року відповідачем змінено прізвище на «ОСОБА_3».

30 березня 2009 року між банком і позичальником укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору з метою зменшення фінансового навантаження, однак ОСОБА_3 припинила належним чином виконувати свої грошові зобов'язання за кредитним договором.

13 липня 2015 року позичальнику направлено вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, яку отримано, однак не виконано відповідачем.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 23 серпня 2006 року в розмірі 31 412,60 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 12 жовтня 2015 року є еквівалентом 675 251,78 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 28 091,31 доларів США, що є еквівалентом 603 856,64 грн, заборгованість за процентами у розмірі 3 321,29 доларів США, що є еквівалентом 71 395,14 грн, прострочена заборгованість за процентами 3 071,93 доларів США, що є еквівалентом 66 034,85 грн, та судовий збір у розмірі 10 128,78 грн.

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним та відшкодування моральної шкоди.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідно до підпункту «г» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» для здійснення операцій з іноземною валютою на території України, як засобом платежу або як застави для резидентів і нерезидентів, необхідним є індивідуальна ліцензія на здійснення разової валютної операції. Крім того, відповідно до пункту 2 статті 13 цього Декрету Кабінету Міністрів України, зокрема, уповноважені банки, які отримали від Національного банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, здійснюють контроль за валютними операціями, що проводяться резидентами і нерезидентами через ці установи. Тому вважала незаконним надання банком їй кредиту в іноземній валюті, оскільки зазначенні грошові кошти вона отримала для укладення договору купівлі-продажу квартири.

Ураховуючи те, що у банку не було індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою, тому він не міг напряму виконати пункт 2.1 кредитного договору без порушення законодавства України, а вона була змушена здійснювати конвертацію грошових коштів у національну валюту, що призвело до додаткових витрат, внаслідок різниці між курсами купівлі та продажу валют.

Також банком було порушено вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, мети, для якої споживчий кредит може бути використаний, вимоги статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та сфальсифіковано відображення адреси фізичної особи, яка отримала фінансові послуги від банку.

У кредитному договорі, похідних договорах та додатковій угоді від 23 серпня 2006 року зазначено адресу: АДРЕСА_1, хоча за цією адресою вона не була зареєстрована. Вона та її малолітній син зареєстровані у придбаній квартирі та не мають іншого житла. Крім того, вважала порушенням статті 41 Закону України «Про нотаріат» посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Самоленко Ю. М. іпотечного договору від 23 серпня 2006 року за місцем знаходження іпотекодержателя, а саме по АДРЕСА_2.

Підставою для визнання кредитного договору недійсним також вважала те, що відповідно до пункту 1.6 кредитного договору передбачено сплату позичальником кредитору комісії у розмірі згідно з чинними тарифами, що є порушенням вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення у договір умов, які є несправедливими, а саме наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Банком також порушено вимоги статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення до договору умов, які є несправедливими, а саме наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати кредитний договір від 23 серпня 2006 року, укладений з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», недійсним та стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на її користь 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Рафффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 23 серпня 2006 року станом на 12 жовтня 2015 року у розмірі 31 412,60 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 12 жовтня 2015 року є еквівалентом 675 251,78 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 28 091,31 доларів США, що є еквівалентом 603 856,64 грн, заборгованість за процентами у розмірі 3 321,29 доларів США, що є еквівалентом 71 395,14 грн, прострочена заборгованість за процентами 3 071,93 доларів США, що є еквівалентом 66 034,85 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 1.6 кредитного договору від 23 серпня 2006 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним пункту 1.6 кредитного договору скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 залишено без змін.

В апеляційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним пункту 1.6 кредитного договору та стягнення із ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судового збору у сумі 551 грн. 20 коп. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити у повному обсязі. Стягнути витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сторони в добровільному порядку погодили наявність у кредитному договорі пункту 1.6 щодо необхідності сплати кредитору комісії у разі внесення змін до умов кредитного договору та/або договору застави.

ОСОБА_3 добровільно виявила бажання скористатись послугами банку та укласти спірний кредитний договір. Позичальник діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним у договірні відносини, на власний розсуд визначила характер договору, який було укладено, його умови (зміст), в тому числі і пункт 1.6 кредитного договору.

У момент вчинення спірного правочину ОСОБА_3 була ознайомлена з умовами кредитного договору, у тому числі і щодо наявного пункту 1.6 кредитного договору, а тому саме з 23 серпня 2006 року дізналась, як вважає остання (згідно із зустрічними позовними вимогами), про порушення свого права та особу, яка його порушила. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

В судове засідання сторони не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ПАТ &q?ам;Райффайзен Банк Аваль&quоб; підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним пункту 1.6 кредитного договору від 23 серпня 2006 року, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вказаних позовних вимог. При цьому судом першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вказаних вимог.

Передаючи справу у вказаній частині на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд не дослідив доводів банку щодо застосування позовної давності, не перевірив, чи наявні підстави для застосування статті 264 ЦК України щодо вимоги про визнання недійсним пункту 1.6 кредитного договору, у разі задоволення цих вимог.

Дослідивши доводи ПАТ &qurm;Райффайзен Банк Аваль&quma; щодо позовної давності до вимог про визнання недійсним пункту 1.6 кредитного договору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, встановлених ст.267 ЦК України, з огляду на таке.

Судом установлено, що 23 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 35 000,00 доларів США.

Сторони кредитного договору дійшли згоди, що у разі внесення змін до умов цього договору та/або договору застави/іпотечного договору позичальник сплачує кредитору комісію у розмірі згідно чинних тарифів кредитора на момент внесення змін, про що укладається додаткова угода ( пункт 1.6 договору).

Умови пункту 1.6 кредитного договору, який передбачає сплату комісії позичальником у разі внесення змін до кредитного договору та/або іпотечного договору, є несправедливими, а тому висновок суду першої інстанції про обґрунтованість вказаних вимог є правильним.

Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( частина четверта ст. 267 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, в момент вчинення спірного правочину ОСОБА_3 була ознайомлена з умовами кредитного договору, в тому числі і щодо наявного пункту 1.6 кредитного договору, а тому саме з 23 серпня 2006 року дізналась про порушення свого права та особу, яка його порушила.

Враховуючи ту обставину, що з позовом про визнання кредитного договору недійсним ОСОБА_3 звернулася лише у січні 2016 року, тобто після спливу позовної давності, поважних причин пропущення позовної давності судом встановлено не було, є підстави для застосування судом позовної давності за заявою сторони, зробленої до винесення рішення.

Неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права у відповідності до ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в оскаржуваній частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту 1.6 кредитного договору та стягнення з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судового збору в дохід держави скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним пункту 1.6 кредитного договору відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: Т. А. Семенюк

І. М. Рейнарт