Дата документу 14.05.2018
Справа № 501/2339/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Тимко М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом та (з урахуванням уточнень) просила визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що спірний будинок був збудований нею за час шлюбу, однак за її особисті кошти та без будь-якої участі ОСОБА_2, а відтак він є її особистою приватною власністю.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, надала заяву в якій просила розгляд справи провести без її участі, вимоги позову підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, надіслав на електронну адресу суду заперечення (а.с.36-37) в яких позовні вимоги визнав частково, справу просить розглянути без його участі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28.08.1993 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 24 травня 2009 року було розірвано (а.с.7).

За час перебування в шлюбі був збудований житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином врахуванню підлягає не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відтак, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

В постанові у справі №6-801цс16 від 07.09.2016 року Верховний Суд України зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, АДРЕСА_1, був збудований ОСОБА_1 за її особисті кошти.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13.10.2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання прав та обов'язків забудовника індивідуального житлового будинку був задоволений, визнано за ОСОБА_1 права та обов'язки забудовника індивідуального житлового будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: Одеська обл., АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно технічного висновку щодо можливості експлуатації вказаного будинку від 20.10.2017 року, середньозважена експлуатаційна придатність об'єкту дослідження на момент його обстеження, розрахована з урахуванням вимог норм і правил, діючих в України, склала 92%; об'єкт обстеження згідно виконаних досліджень може експлуатуватись в якості житлового (а.с.9-12).

В постанові від 07.09.2016 року у справі №6-47цс16 Верховний Суд України визначив, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Таким чином, об'єкт незавершеного будівництва є майном, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки, він може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак і особистою приватною власністю дружини, чоловіка, як передбачено п.3 ч.1 ст.57 СК України.

Згідно ч.1 ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, АДРЕСА_1 був збудований ОСОБА_1 за її особисті кошти, що встановлено рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13.10.2016 року, яким було визнано за нею права та обов'язки забудовника вказаного будинку, то він є її особистою приватною власністю.

Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.325 ЦК України, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За таких підстав суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя