Справа № 214/6910/15-ц
2/214/665/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 червня 2018 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі

головуючої судді Хомініч С.В.,

секретар судового засідання Горбунова Л.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 214/6910/15-ц

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

до ОСОБА_1

про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 21.03.2018)

від відповідача: ОСОБА_3, (діє на підставі довіреності серії НВТ 418923 від 02.06.2016)

за участю:

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності серії НВТ 418923 від 02.06.2016)

СУТЬ СПОРУ:

04.09.2015 представник позивача ПАТ «Дельта Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_1, в якому просить в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати за кредитним договором у загальному розмірі 415366,07 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності, шляхом визнання права власності на квартиру та стягнути з відповідача судові витрати у вигляді сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідно до кредитного договору № 0307/0708/71-148 від 07.07.2008, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1, за яким ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги, ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 30000 доларів США на строк по 06.07.2023 з розрахунку 11,9 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між відповідачем та ВАТ «Сведбанк» укладено іпотечний договір, згідно з яким предметом іпотеки є квартира, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Умови кредитного договору відповідачем не виконуються, не погашається кредит та не сплачуються відсотки за користування кредитними коштами, в добровільному порядку відповідач гроші не повертає, станом на 28.07.2015 у відповідача виникла заборгованість в розмірі 415366,07 грн., з яких: тіло кредиту 381852,80 грн., відсотки 33513,26 грн.

ОСОБА_1 20.04.2016 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним (а.с. 95-100).

11.08.2016 ухвалою суду обєднано в одне провадження позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність - та зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним (а.с. 128).

12.06.2018 позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 подала заяву про залишення її зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним без розгляду (а.с. 217).

12.06.2018 ухвалою суду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсними договорів залишено без розгляду (а.с. 218-219).

Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання ним чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання представник позивача не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити (а.с. 214).

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову банку, вважала його вимоги незаконними.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» не визнав, суду пояснив, що не погоджується з заявленими позовними вимогами, оскільки позивачем не надано належних доказів щодо наявності заборгованості за договором. Крім того, зазначав, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру суперечить вимогам законодавства України та правовій позиції Верховного суду України у справі №6-1851цс15, ухвалі ВССУ по справі №6-38497ск15 від 30 березня 2016 року, ухвалі ВССУ по справі №6-16800св15 від 23 вересня 2015 року.

12.01.2016 ухвалою суду задоволено клопотання відповідача та провадження у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність зупинено (а.с. 65).

21.01.2016 представник позивача подала апеляційну скаргу на ухвалу суду від 12.01.2016 (а.с. 67-69).

24.02.2016 ухвалою Апеляційного суду дніпропетровської області, апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено, ухвалу від 12.01.2016 скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для подальшого розгляду по суті (а.с. 89-90).

20.04.2016 ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним (а.с. 95-100).

11.08.2016 ухвалою суду обєднано в одне провадження позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність - та зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним (а.с. 128).

11.08.2016 ухвалою суду заяву задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 та витребувано докази (Т. 1 а.с. 129-130).

17.01.2017 представник банку надала письмові заперечення на зустрічну позовну заяву (а.с. 145-146).

09.03.2017 представник банку надала заяву про застосування строків позовної давності до позовної вимоги про визнання кредитного договору недійсним (а.с. 154-155).

09.03.2017 ухвалою суду ухвалою суду заяву задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 та витребувано докази (Т. 1 а.с. 158).

01.08.2017 представником банку надано належним чином завірену копію кредитного договору та матеріали кредитної справи, згідно якої посвідчені копії в матеріалах цивільної справи (а.с. 180-181).

12.06.2018 позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 подала заяву про залишення її зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним без розгляду (а.с. 217).

12.06.2018 ухвалою суду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсними договорів залишено без розгляду (а.с. 218-219).

Вислухавши пояснення представників сторін в судових засіданнях, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

07.07.2008, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0307/0708/71-148, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 30000 доларів США з розрахунку 11,90 % річних на строк з 07.07.2008 по 06.07.2023 (а.с. 6-13, 14-16).

Банк свої зобовязання за договором повністю виконав, надавши відповідачеві кредит, в розмірі та строки передбачені договором.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за кредитним договором № 0307/0708/71-148 від 07.07.2008 ОСОБА_1 за договором іпотеки №0307/0708/71-148-Z-1 від 07.07.2008 передала у іпотеку нерухоме майно: а саме: квартиру, загальною площею 36,1 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4, 07.07.2008 за реєстровим №6661 (а.с. 17-20).

ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконує, у звязку з чим, станом на 28.07.2015 утворилась заборгованість в розмірі 415366,07 грн., з яких: тіло кредиту 381852,80 грн., відсотки 33513,26 грн. (а.с. 21).

25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених Договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами (зареєстрований за №1306,1307 від 25 травня 2012 року приватним нотаріусом ОСОБА_5Г.) (а.с. 29-37).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором № 0307/0708/71-148 від 07.07.2008.

27.08.2015 Публічним акціонерним товариством «Дельта-Банк» на ім'я ОСОБА_1 сформовано досудову вимогу про усунення порушень умов кредитного договору № 0307/0708/71-148 від 07.07.2008, яку 27.08.2015 рекомендованими поштовими відправленнями надіслано на адресу боржника (а.с. 22, 23-28).

Крім того, з матеріалів справи видно, що рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 року № 51 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду (а.с. 40-43, 44-45, 46).

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

З умов п.11-12 договору іпотеки №0307/0708/71-148 -Z-1 від 07.07.2008 видно, що сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, забезпеченого іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, зі змісту договору іпотеки №0307/0708/71-148 -Z-1 від 07.07.2008 не вбачається, що у ньому міститься застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодавцем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Окремий договір щодо визнання права власності на предмет іпотеки сторонами не укладався.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Пунктом 12.3.1 договору іпотеки № 0307/0708/71-148 -Z-1 від 07.07.2008 встановлено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, зі змісту даного пункту договору іпотеки №0307/0708/71-148 -Z-1 від 07.07.2008 чітко видно, що дане застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки стосується лише позасудового врегулювання і лише шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку».

Підписавши іпотечний договір, сторони погодились щодо усіх його істотних умов, зокрема, вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем слід зазначити таке.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 Закону України «Про іпотеку» право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, який погоджений сторонами договору іпотеки та відповідатиме вимогам чинного законодавства.

Саме таке тлумачення норм статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» викладене у постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

З прийняттям указаної постанови внесена визначеність при застосуванні статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв'язку із положеннями іпотечного договору, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновки постанови ОСОБА_6 Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі у справі 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) про те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем, якщо інше не передбачено умовами іпотечного договору, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості вимог позивача.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позов ПАТ «ОСОБА_5 банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності задоволенню не підлягає.

Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі ст.ст. 525, 526, 1048, 1049, 1050, 1054, 589, ч.1 ст. 590, ч.1 ст. 591 ЦК України; ст.ст. 33, 35, 38, 39, 40 Закону України "Про іпотеку", керуючись ст. ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, ч.4 ст.274, ст.стт.280-284, 287, 354, 355, п.п.9, 15 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), п.п.15 п. 1 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Позивач: Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», , місце знаходження: м. Київ, вулиця Щорса, 36-Б.

Відповідач: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Представник відповідача: ОСОБА_3, адреса місця знаходження: вул. Сімонова, 1А/10, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.

Повний текст рішення по справі складено 22 червня 2018 року.

Суддя Хомініч С.В.