Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 379/794/16-ц

провадження № 61-2810св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Таращанська районна державна адміністрація Київської області,

представник відповідача - ОСОБА_3,

третя особа - приватно-орендне сільськогосподарське підприємство «Нива», представники третьої особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 19 серпня 2016 року у складі судді Потеряйко С. А. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Березовенка Р. В., Лівінського С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Таращанської районної державної адміністрації Київської області (далі - Таращанська райдержадміністрація), третя особа - приватно-орендне сільськогосподарське підприємство «Нива» в особі генерального директора ОСОБА_4, про встановлення земельного сервітуту.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 23 вересня 2014 року між ним та Таращанською районною державною адміністрацією було укладено договір оренди земельно ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,7711 га, на якій знаходиться нежитлова будівля, яка належить йому на праві власності. Відповідно до пункту 24 договору орендодавець зобов'язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою та забезпечити безперешкодний доступ, у тому числі проїзд до нежитлової будівлі існуючою дорогою по АДРЕСА_1. Суміжним землекористувачем є приватно-орендне сільськогосподарське підприємство «Нива» (далі - ПОСП «Нива»), яке орендує земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2.

Земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_1, в минулому становили одну територію, на якій знаходилася ферма, та по якій проходила (і на цей час також проходить) внутрішньогосподарська дорога з твердим покриттям, що виходить на вул. Колгоспну у с. Велика Вовнянка Таращанського району Київської області.

ПОСП «Нива» земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) обгородило бетонним парканом, який перешкоджає йому у доступі та користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_1 та нежитловою будівлею, що на ній знаходиться.

25 травня 2016 року ним було направлено відповідачу два примірники договору про встановлення земельного сервітуту з пропозицією підписати, скріпити печаткою та надіслати на його адресу один примірник цього договору протягом п'яти днів з моменту отримання. Відповідач надав на пропозицію відповідь, у якій зазначив, що позивачу необхідно звернутися до суміжного землекористувача - ПОСП «Нива» з питанням погодження та створення проїзду до земельної ділянки, яка перебуває в його користуванні.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить суд встановити земельний сервітут шляхом обмеженого безоплатного користування належною відповідачу земельною ділянкою площею 13,0395 га, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, та включає в себе право його та членів його родини цілодобового проходу, проїзду на велосипеді та транспортним засобом по наявній дорозі внутрішньогосподарського значення найкоротшим шляхом земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться в користуванні позивача.

У поданих до суду у серпні 2016 року запереченнях проти позову, представник третьої особи зазначав, що дорога, яка проходить по території земельної ділянки, що перебуває у користуванні ПОСП «Нива», та стосовно якої позивач просить встановити земельний сервітут, має статус внутрішньогосподарського значення, а не загального користування, є під'їзною дорогою до міжтваринницьких приміщень і використовується лише для обслуговування ферм та перебуває на балансі ПОСП «Нива». Підприємство не має законного права пропускати на територію господарського двору сторонніх осіб та транспорт, що не задіяні в його обслуговуванні, що підтверджується протоколом Державної надзвичайної протиепізоотичної комісії при Таращанській районній державній адміністрації від 27 жовтня 2014 року № 10. Відповідно до акта щодо усунення перешкод у користуванні орендованою земельною ділянкою від 12 травня 2015 року з метою виконання рішень Державної надзвичайної протиепізоотичної комісії при Таращанській районній державній адміністрації щодо усунення ризику занесення вірусу африканської чуми свиней, комісія запропонувала позивачу використовувати іншу під'їздну дорогу до його земельної ділянки, що не проходить через господарський двір ПОСП «Нива».

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 19 серпня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Рішення суду мотивовано тим, що обставини позову в повній мірі не підтверджені, а всі умови і підстави, з якими закон пов'язує можливість встановлення земельного сервітуту, позивачем достатньо не визначені та перед судом не доведені.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року рішення Таращанського районного суду Київської області від 19 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем не надано суду доказів того, що нормальне використання належної йому нерухомості неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Крім того, не доведено, що доступ до земельної ділянки, якою користується позивач, неможливо здійснити іншим способом.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить рішення судів скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій, в порушення норми процесуального права, не правильно визначено предмет та сторони спору, що зумовило неправильне визначення та дослідження предмета доказування, всупереч статті 179 ЦПК України взято до розгляду неналежні та недопустимі докази. Висновок судів попередніх інстанцій про те, що між СФГ «Деметра» в особі ОСОБА_1 та ПОСП «Нива» в особі генерального директора ОСОБА_4 виник спір з приводу відсутності проїзду/проходу до належної ОСОБА_1 нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 не відповідають змісту його позовних вимог, а також суперечать фактичним обставинам справи, оскільки спір виник між ОСОБА_1 як фізичною особою та Таращанською районною державною адміністрацією Київської області щодо встановлення земельного сервітуту. Разом з цим ПОСП «Нива» бере участь у цій справі як третя особа. Рішення та ухвала судів першої та апеляційної інстанцій базується на мотивуванні неналежними та недопустимих доказами, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування - земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, а стосуються іншої земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3.

Ухвалою від 29 грудня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до Таращанської районної державної адміністрації Київської області, третя особа - ПОСП «Нива» в особі генерального директора ОСОБА_4, про встановлення земельного сервітуту призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-7111 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 20 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та Таращанською районною державною адміністрацією Київської області укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,7711 га (кадастровий номер НОМЕР_1).

На зазначеній земельній ділянці знаходиться об'єкт нерухомого майна, який належить орендарю на праві приватної власності від 26 червня 2014 року (нежитлова будівля площею 1166,5 кв. м), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Договір укладено на 25 років (а. с. 6-8, 17, 18).

Відповідно до пункту 24 договору орендодавець зобов'язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою та забезпечити безперешкодний доступ, у тому числі проїзд до нежитлової будівлі наявною дорогою по АДРЕСА_1

Встановлено, що суміжним землекористувачем є ПОСП «Нива», яке орендує земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 (а. с. 20-22). Земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_1 - це в минулому одна територія, на якій знаходилася ферма, по якій проходить внутрішньогосподарська дорога з твердим покриттям, яка виходить на АДРЕСА_1

Земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 ПОСП «Нива» обгороджена бетонним парканом, так як спірна дорога є під'їздною дорогою до міжтваринницьких приміщень і використовується для обслуговування ферм.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не доведено перед судом обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Зокрема того, що він не має іншого під'їзду до земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками.

Згідно з пунктом 1 статті 98 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до положень статті 401 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у особи, у тому числі і в користувача земельною ділянкою, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужою земельною ділянкою - земельного сервітуту.

Матеріали справи не містять відомостей щодо розташування земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1), яка перебуває у користуванні позивача відносно земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_2), якою користується ПОСП «Нива», а також відносно інших суміжних земельних ділянок. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості користуватися належною йому на праві власності нежитловою будівлею, у зв'язку з відсутністю у нього доступу до земельної ділянки, на якій вона розташована, у будь-який інший спосіб.

Крім того, не підлягають задоволенню доводи касаційної скарги щодо неправильного визначення судами предмета спору та суб'єктного складу сторін у справі, зокрема того, що спір виник між СФГ «Деметра» в особі директора ОСОБА_1 та ПОСП «Нива» в особі генерального директора ОСОБА_4 з приводу відсутності проїзду/проходу до належної ОСОБА_1 нежитлової будівлі.

Згідно з частиною другою статті 100 Земельного кодексу України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Колегія суддів зауважує, що встановлюючи правовідносини сторін у справі, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що фактично спір існує між користувачами суміжних земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

Разом з тим, виходячи з загальних положень ЦК України та ЗК України, правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту (користування чужою земельною ділянкою) має здійснюватися виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися.

Тобто, фактично спір щодо зобов'язання встановити сервітут виник між ОСОБА_1 та Таращанською районною державною адміністрацією, внаслідок здійснення господарської діяльності СФГ «Деметра» та ПОСП «Нива» на орендованих земельних ділянках з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2, що було встановлено судами під час розгляду на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Відповідно до акта щодо усунення перешкод у користуванні орендованою земельною ділянкою від 12 травня 2015 року, складеного комісією у складі в. о. голови Таращанської районної державної адміністрації, сільського голови с. Велика Вовнянка, начальника управління ветеринарної медицини в Таращанському районі, заступника начальника управління агропромислового розвитку Таращанської районної державної адміністрації, в. о. начальника відділу держземагенства у Таращанському районі, начальника відділу містобудування, архітектури та будівництва Таращанської районної державної адміністрації, головного спеціаліста з юридичних питань управління агропромислового розвитку Таращанської районної державної адміністрації, вбачається, що звернення щодо усунення ПОСП «Нива» працівникам СФГ «Деметра» перешкод для проїзду до нежитлової будівлі, що знаходиться на орендованій земельній ділянці, було подано саме СФГ «Деметра».

Позивач указаний акт, в якому вказано про здійснення діяльності саме СФГ «Деметра», у встановленому законодавством порядку не оскаржував, а тому суди правомірно вважали, що передумовою для звернення до суду з цим позовом став спір, що виник між ПОСП «Нива» та СФГ «Деметра» щодо користування проїздом по спірній дорозі внутрішньогосподарського призначення.

Беручи до уваги зазначене вище, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин учасників справи, встановили фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги щодо доведеності ряду обставин, з наявністю яких законодавство України пов'язує можливість встановлення земельного сервітуту, висновків судів не спростовують та на їх правильність не впливають. Крім того, ці доводи були предметом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 19 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року у залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк