Справа № 710/221/12
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 січня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 710/221/12 на ухвалу Свалявського районного суду від 30 січня 2012 року, головуючий суддя Уліганинець П.І., про задоволення подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Свалявського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон, -

встановив:

ОСОБА_1 оскаржив ухвалу Свалявського районного суду від 30.01.2012, якою задоволено подання ст. держвиконавця РВ ДВС Свалявського РУЮ ОСОБА_2 про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон до виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду. На думку боржника, ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки подання держвиконавця та рішення суду не ґрунтуються на доказах щодо ухилення боржника від виконання судового рішення та наявності у нього відповідного умислу. Сама по собі наявність боргу за судовим рішенням не є доказом ухилення від його виконання. Застосованим обмеженням суд порушив і гарантоване особі законом право на свободу пересування, в т.ч., і право виїзду за кордон. Про ухвалу суду боржник дізнався лише у жовтні 2017 з листа органу Державної прикордонної служби України. Просить ухвалу скасувати, у задоволенні подання відмовити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність учасників процесу, обговоривши доводи скарги, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Ухвалою Свалявського районного суду від 30.01.2012 задоволено подання ст. держвиконавця Відділу ДВС Свалявського РУЮ ОСОБА_2 про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду з України гр-на України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, 288 «а», Свалявського району Закарпатської області, до виконання неврегульованих боргових зобовязань (а.с. 9). Із установленим обмеженням ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон колегія суддів погодитись не може.

27.01.2012 ст. держвиконавець ВДВС Свалявського РУЮ ОСОБА_2 звернулася до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження права ОСОБА_1 у виїзді за кордон (а.с. 1-2). Ініціатор подання мотивував його тим, що на виконанні перебуває виконавче провадження із примусового виконання виконавчого документа № 2-998/10, виданого Свалявським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості у сумі 1820,00 грн судових витрат та боргу у сумі 286356,42 грн. Виконавче провадження відкрито 21.01.2011, проте, станом на 23.01.2012 боржник не вчинив дій, спрямованих на виконання рішення суду. Посилаючись на ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV, норми законодавства в редакції, що була чинною на час звернення держвиконавця із поданням та вирішення його судом), на ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII), ст. 19 ч. 1 п. 8 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», ст. 377-1 ЦПК України, держвиконавець просив суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за кордон до виконання зобовязань за рішенням.

Судове рішення в цивільній справі, що набрало законної сили, є обовязковим до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 14 ч.ч. 1, 2 ЦПК України), примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону № 606-XIV. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 11 ч. 1 Закону № 606-XIV, держвиконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Заходи примусового виконання судового рішення, визначені ст. 32 Закону № 606-XIV і таким є, передусім, звернення стягнення на грошові кошти, інше майно боржника. Аналогічно ці питання врегульовані чинними на час розгляду скарги апеляційним судом законодавчими актами (ст. 129-1 Конституції України, ст. 1, ст. 5 ч. 1, ст. 10, ст. 18 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016).

У процесі здійснення виконавчого провадження держвиконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням (ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону № 606-XIV (аналогічно ст. 18 ч. 1, ч. 3 п. 19 Закону № 1404-VIII), ст. 6 ч. 1 п. 5, ч. 2 Закону № 3857-XII), це питання вирішується згідно із ст. 377-1 ЦПК України у відповідній редакції. Предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобовязань за умови обєктивної спроможності божника виконувати зобовязання, відсутності перешкод для цього (наприклад, приховування майна, коштів, документів, порушення умов щодо арешту майна та заборони його відчуження, створення інших перешкод для виконання рішення тощо).

Втім, у поданні не міститься вказівки на вчинення держвиконавцем жодної з необхідних дій, спрямованих на забезпечення примусового виконання рішення суду. До подання додано лише виконавчий лист у справі № 2-998/10, виданий Свалявським районним судом 29.12.2010, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судових витрат у сумі 1820,00 грн і постанова держвиконавця від 21.01.2011 про відкриття виконавчого провадження за цим виконавчим листом (а.с. 3, 4). Водночас до подання не додані ані рішення суду, ані виконавчий лист, на які посилався ініціатор подання, ані постанова про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення боргу в сумі 286356,42 грн включно з доказами виконання держвиконавцем вимог ст. 25 ч. 5, ст. 31 ч. 1 Закону № 606-XIV щодо надсилання копій постанов рекомендованим листом із повідомленням про вручення, що, відповідно, вказувало б на доведення до відома боржника положень закону щодо добровільного виконання рішення суду. Інших документів, доказів і матеріалів у справі на час розгляду подання судом першої інстанції не було.

Тобто, на час розгляду подання судом дані про реальні дії держвиконавця, спрямовані на примусове виконання рішення суду за рахунок коштів, іншого майна боржника, про вжиття передбачених законом заходів для виявлення відповідного майна та забезпечення примусового виконання рішення суду у справі були відсутні, як немає їх і на час апеляційного розгляду справи. Отже, немає доказів, що держвиконавець своєчасно використав усі можливі заходи для примусового виконання судового рішення, а боржник, будучи спроможним виконувати судове рішення, ухиляється від цього. Даних про будь-які перешкоди для подання держвиконавцем доказів, що повинні були бути надані суду із поданням, у справі немає.

Обмеження свободи пересування боржника, що є додатковим заходом забезпечення виконання судового рішення, якщо загальновживані заходи стягнення є недостатніми, вичерпані, не повинно застосовуватися, якщо не є конче необхідним і обґрунтованим. Саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним судовим рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про ухилення боржника від виконання зобовязання. Посилання на процесуальні норми та на Закони України № 606-XIV і № 3857-XII хоч і відповідають характеру вирішуваного питання, проте, не є достатнім обґрунтуванням для обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон. Фактично ніяких доводів по суті вирішуваного питання та обґрунтування їх відповідними доказами подання не містить.

Таким чином, встановлено, що доказів вчинення боржником дій, спрямованих на ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, у справі немає. Не обґрунтував такими доказами свою ухвалу від 30.01.2012 і суд першої інстанції, який зробив голослівний висновок про ухилення ОСОБА_1 від виконання судового рішення. Ухвала суду про задоволення подання ґрунтується, по суті, на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України у редакції на час вирішення справи місцевим судом, ст. 81 ч. 6 цього Кодексу в чинній редакції) і не відповідає вимогам закону. З урахуванням наявних у справі документів обмеження боржника у праві виїзду за кордон фактично було встановлене у звязку із заборгованістю лише за судовими витратами в сумі 1820,00 грн, щодо якої були певні дані. Поза викладеним, таке обмеження вочевидь є неспівмірним із розміром боргу, даних про вжиття заходів щодо стягнення якого у виконавчому провадженні передбаченими для цього законом засобами в справі немає.

За таких обставин, подання є необґрунтованим, а суд на порушення вимог закону не вмотивував належним чином свого рішення. Доводи апелянта про обізнаність із фактом постановлення оскаржуваної ухвали лише в жовтні 2017 року підтверджуються, зокрема, листом Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 12.10.2017 № 64/К-14423 (а.с. 208), не спростовані та не суперечать обставинам справи.

Відтак, з урахуванням положень ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, вимог ст.ст. 212-215 цього Кодексу в редакції на час вирішення подання судом першої інстанції (відповідно, ст.ст. 12, 13, 76-81, 263-265 чинної редакції ЦПК України) щодо законності і обґрунтованості судового рішення, суд першої інстанції не мав належних і достатніх підстав для задоволення необґрунтованого і бездоказового подання держвиконавця, а тому постановив необґрунтовану ухвалу, яку на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України слід скасувати, у задоволенні подання відмовити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Свалявського районного суду від 30 січня 2012 року скасувати, у задоволенні подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Свалявського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає. Повне судове рішення складене 31 січня 2018 року.

Судді