Постанова

Іменем України

07 травня 2018 року

м. Київ

справа № 756/11526/13-ц

провадження № 61-1455св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач -публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко Валерій Вікторович, Оболонський районний відділ Державної міграційної служби України у м. Києві, реєстраційна служба Головного територіальної управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Оболонського районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року у складі судді Тітова М. Ю. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року у складі суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко В. В., Оболонський районний відділ Державної міграційної служби України у м. Києві, реєстраційна служба Головного територіальної управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Оболонського районної у м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 липня 2006 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав у кредит грошові кошти у сумі 64 000,00 дол. США під 11,6% річних строком до 13 липня 2021 року. Позичальник неналежним чином виконував свої зобов'язання щодо повернення кредиту, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 19 серпня 2014 року становить 1 855 535,85 грн, з яких: 386 099,79 грн - заборгованість за кредитом, 82 307,76 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 4 225,98 грн - строкова заборгованість по процентам, 252 826,82 грн - прострочена заборгованість по процентам, 33 774,00 грн - прострочена заборгованість по комісії, 1 096 301,10 грн - пеня. У порядку забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передана квартира АДРЕСА_1.

У зв'язку із цим, позивач просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 в сумі 1 855 535,85 грн за кредитним договором від 14 липня 2006 № 46-06-І/03 звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 44,60 кв.м., житловою площею 29,70 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_4, шляхом визнання права власності на це майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на вказане майно, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; виселити відповідачів з цієї квартири зі зняттям з реєстраційного обліку та стягнути судовий збір.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року, у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

Рішення мотивовані тим, що нормами чинного законодавства не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі такого у власність іпотекодержателя на підставі рішення суду. Такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки є позасудовим відповідно до Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору, а в судовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки можливе лише шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

У грудні 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося із касаційною скаргою на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року, в якій просить оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди зробили неправильний висновок про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі такого у власність іпотекодержателя на підставі рішення суду. При цьому банк посилається на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, від 27 квітня 2017 року у справі 6-679цс17, від 24 травня 2017 року у справі № 6-1388цс16. Також ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначає, що обраний спосіб захисту (визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки) не пов'язаний із процедурою продажу предмета іпотеки, тому немає необхідності зазначати у судовому рішенні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 січня 2018 року відкрито касаційне провадження.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_9 надала відзив на касаційну скаргу, в якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, оскаржені рішення залишити без змін. Відзив мотивований тим, що суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність позивачу предмета іпотеки, оскільки це виключно позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року зупинено касаційне провадження у справі № 756/11526/13-ц до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справ № 235/3619/15-ц та № 760/14438/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

При відмові у задоволенні позовних вимог суди зробили висновок, що нормами чинного законодавства не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі такого у власність іпотекодержателя на підставі рішення суду. Такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки є позасудовим відповідно до Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору, а в судовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки можливе лише шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів погоджується із цим висновком з таких підстав.

Аналіз частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі, на підставі договору купівлі-продажу.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового звернення стягнення, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Тлумачення статей 328, 392 ЦК України, статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що суд не наділений повноваженням звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Таким чином суди зробили обґрунтований висновок, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателя є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судове рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель