Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 322/1334/15

провадження № 61-5811св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В.П.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_6 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 17 травня 2016 року у складі судді Гасанбекова С. С. та на рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року у складі суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 59 961 грн заборгованості за договором позики, 25 917,53 грн процентів за користування позикою, 1 833,54 грн три проценти річних, 1 984,74 грн інфляційних втрат та 896,97 грн понесених судових витрат. Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики від 03 жовтня 2008 року щодо повернення коштів у сумі 11500 грн, просив задовольнити його позовні вимоги.

У березні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, в якому просив визнати недійсним договір позики, укладений 03 жовтня 2008 року між ним та відповідачем, та стягнути з ОСОБА_4 на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн, судові витрати покласти на відповідача. Посилався на те, що він отримав від ОСОБА_4 у позику лише 3000 грн, докази передачі ОСОБА_4 йому коштів в розмірі 11 500 грн відсутні, договір укладений внаслідок обману, а вимога про повернення коштів пред'явлена поза межами позовної давності.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 17 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 77 397,46 грн заборгованості за договором позики від 03 жовтня 2008 року, з яких: 48 410,92 грн основного боргу, 25 908,08 грн процентів за користування позикою за період з 03 жовтня 2008 року по 06 квітня 2016 року, 1 241,44 грн три проценти річних за період з 31 травня 2015 року по 06 квітня 2016 року, 1 837,02 грн інфляційних втрат за період з 31 травня 2015 року по 06 квітня 2016 року, в іншій частині позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 744 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач взятих на себе зобов'язань за договором позики не виконав, грошові кошти, отримані за договором, в установлений строк не повернув, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 17 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Змінено рішення суду першої інстанції в частині загальної суми заборгованості з 77 397,46 грн до 75 560,44 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки позичальник зобов'язався повернути позику в гривнях еквівалентну долару США за офіційним курсом НБУ на день платежу і відшкодування позичальником інфляційних втрат договором позики не передбачено, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат відсутні.

У листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, в якій він просить скасувати оскаржуване судове рішення. Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції незаконне та необґрунтоване, оскільки ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_6 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 17 травня 2016 року та на рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року, у якій він просить скасувати оскаржувані судові рішення і справу передати на новий розгляд. Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди, вирішуючи спір, не врахували доводи, на які він посилався.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року, за касаційною скаргою ОСОБА_4 відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Новомиколаївського районного суду Запорізької області зазначену справу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 січня 2017 року, за касаційною скаргою ОСОБА_6 поновлено ОСОБА_6 строк на касаційне оскарження рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 17 травня 2016 року та на рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року, відкрито касаційне провадження у даній справі.

31 січня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла зазначена справа.

16 лютого 2017 року від ОСОБА_6 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, які мотивовані тим, що договором позики не передбачено стягнення інфляційних втрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року зазначена справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційних скарг та скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України ).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 статті 611 ЦК України).

За правилами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (стаття 1048 ЦК України).

Суди встановили, що 03 жовтня 2008 року ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_4 договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 2164.

За умовами вказаного договору позики ОСОБА_8 (позикодавець) передав ОСОБА_6 (позичальник) грошові кошти у сумі 11 500,00 грн, а позичальник зобов'язався своєчасно повернути грошові кошти по першій вимозі та сплатити проценти за користування грошовими коштами на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 3 договору передбачено, що в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях, еквівалентну 2 300,00 доларам США за офіційним курсом НБУ на день платежу.

За весь час фактичного користування грошовими коштами позичальник зобов'язується сплатити позикодавцеві 30 процентів річних, які виплачуються під час остаточного розрахунку за весь період фактичного користування позиченими коштами (пункт 4 договору).

Якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу, несплачені проценти за користування грошовими коштами та три проценти річних від простроченої суми (пункт 9 договору).

ОСОБА_6 не виконав своїх зобов'язань, передбачених договором позики, і не повернув кошти позикодавцю.

Відповідно до пункту 5 Договору позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) зі сплатою належних з нього процентів за користування грошовими коштами по першій вимозі позикодавця.

23 травня 2015 року ОСОБА_4 надіслав ОСОБА_6 вимогу про повернення коштів за договором позики.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_4 наданий договір позики від 03 жовтня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року в справі № 6-50цс16.

Відповідно до пункту 2 договору грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. При цьому, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді неї були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, проте це правило не застосовується до випадків, коли договір бум укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За змістом частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Тобто, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які вливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила би у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обставини, на які посилався ОСОБА_6, не дають підстав для висновку, що договір позики від 03 жовтня 2008 року було укладено ним під впливом обману.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, грошові кошти, отримані 03 жовтня 2008 року за укладеним з позивачем договором позики, на вимогу позивача не повернув, правовими наслідками чого відповідно до статей 1046, 1047, частини першої статті 1049, статті 1051 ЦК України, статті 625 ЦК України та умов договору є стягнення з нього 48 410,92 грн основного боргу, 25 908,08 грн процентів за користування коштами, 1241,44 грн трьох процентів річних за порушення строку виконання зобов'язань, 1837 грн інфляційних втрат. Зустрічний позов ОСОБА_9 задоволенню не підлягає у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Апеляційний суд установив, що пунктом 3 договору передбачено, що в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 2 300,00 доларам США за офіційним курсом НБУ на день платежу.

Пунктом 9 договору позики сторони узгодили обсяг відповідальності за порушення позичальником грошового зобов'язання, визначивши його у вигляді несплаченої у строк суми основного боргу, не сплачених відсотків за користування грошовими коштами та трьох процентів річних від простроченої суми.

Виходячи зі встановлених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції розглянув дану справу, виходячи з наданих сторонами доказів та з урахуванням доводів сторін, на які вони посилались, а тому доводи касаційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не заслуговують на увагу.

Посилання ОСОБА_4 у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, не врахував висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 24 жовтня 2011 року в справі № 6-49цс12 та від 19 жовтня 2016 року в справі № 6-2129цс 16, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені постанови прийняті Верховним Судом України у справах з іншими правовідносинами, підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права, що виходить за межі компетенції касаційного суду і не спростовує висновків апеляційного суду.

Інші доводи касаційних скарг не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

РішенняНовомиколаївського районного суду Запорізької області від 17 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило