Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 442/7831/15-ц

провадження № 61-4558св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Стебницька міська рада, Виконавчий комітет Стебницької міської ради, ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, Відділ Держгеокадастру в місті Дрогобичі,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2016 року у складі головуючого судді - Крамара О. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2016 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді - Зверхановської Л. Д., суддів: Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

встановив :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року справу № 442/7831/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 442/7831/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Стебницької міської ради, виконавчого комітету Стебницької міської ради, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, відділ Держгеокадастру в м. Дрогобичі, про визнання недійсними рішення, державних актів, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та усунення перешкод у користуванні землею загального користування.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником житлового будинку на АДРЕСА_2 та земельної ділянки, на якій він розташований.

В липні 2013 року її сусідка, ОСОБА_5 загородила частину проїзду по АДРЕСА_1, збудувавши бетонний паркан, яким огородила свій будинок, прибудинкову територію та ще деяку частину незабудованої землі в цьому районі. Відповідно через дорогу пройшли два ряди цього паркану на певній відстані один від одного. Це підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 09 вересня 2015 року.

Вважала, що ОСОБА_5 зазначену огорожу збудувала самочинно, оскільки проїзди, дороги, вулиці, інші місця загального користування не можуть передаватися у володіння. Вважає, що ОСОБА_5 набула право власності на землю з грубими порушеннями норм законодавства, а тому просила суд: визнати недійсним рішення Стебницької міської ради від 13 серпня 1998 року № 280 «Про впорядкування земельних ділянок при будинковолодіннях та передачу їх у приватну власність»; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 виданий 19 листопада 1998 року ОСОБА_7; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 травня 2006 року ВСТ № 144839, зареєстроване в реєстрі за № 545, видане державним нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори Зайченко Н. В.; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий 05 лютого 2009 року ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди в користування землею загального користування м. Стебника Львівської області - проїздом по АДРЕСА_1 шляхом знесення (демонтажу) загорожі (бетонного паркану), якою огороджена земельна ділянка площею 0,10 га з кадастровим номером НОМЕР_3 в частині, в якій ця огорожа (бетонний паркан) знаходиться на проїзді по АДРЕСА_1.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що при прийнятті рішення від 13 серпня 1998 року № 280 виконком Стебницької міської ради Дрогобицького району Львівської області діяв в межах та в порядку, встановленому чинним на той час законодавством України. Позивач, у відповідності до вимог процесуального законодавства не надала суду доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовані тим, що суди попередніх інстанцій неправильно оцінили докази, що містяться в матеріалах справи, а саме те, що відповідно до генерального плану м. Стебника на спірній земельній ділянці існує проїзд.

Також вважає, що всупереч вимогам процесуального законодавства судами не було задоволено позов з підстав його визнання відповідачами Стебницькою міською радою та виконавчим комітетом Стебницької міської ради.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що згідно з пунктом 2.4 рішення виконкому Стебницької міської ради Дрогобицького району Львівської області від 13 серпня 1998 року № 280 передано ОСОБА_7, яка проживає на АДРЕСА_3, у приватну власність із земель постійного користування земельну ділянку площею 1400 кв. м для ведення особистого підсобного господарства. Лишки площею 693 кв. м надано їй в постійне користування для ведення садівництва.

На підставі цього рішення ОСОБА_7 19 листопада 1998 року було видано Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1400 га для ведення особистого підсобного господарства на АДРЕСА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Спадкоємцем за заповітом від 07 березня 2000 року є ОСОБА_5

05 травня 2006 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким спадкове майно складається з житлового будинку АДРЕСА_3 та земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства (кадастровий номер НОМЕР_4) площею 1400 кв. м, розташованої за цією ж адресою.

05 лютого 2009 року ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0400 га та державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 площею 0,1000 га, які розташовані в АДРЕСА_3.

Відповідно до статті 3 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Розпоряджаються землею ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 6 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства та садівництва.

Статтею 17 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема, для: ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Згідно зі статтею 19 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста.

Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно з проектом забудови житлового кварталу на АДРЕСА_4, затвердженого рішенням сесії Стебницької міської ради депутатів (8 сесія) від 28 березня 1997 року № 10, та відповіді начальника Дрогобицького міського управління земельних ресурсів Львівської області від 15 грудня 1997 року № 920 влаштування дороги на АДРЕСА_4 (по суміжності з домоволодінням ОСОБА_7) не передбачено та така дорога прокладатись не буде.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що при прийнятті рішення від 13 серпня 1998 року № 280 виконком Стебницької міської ради Дрогобицького району Львівської області діяв в межах і в порядку, встановленому статтями 17, 19 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Доказів того, що виконком Стебницької міської ради Дрогобицького району Львівської області не мав відповідних повноважень при прийнятті оспорюваного рішення позивачем не надано.

Державний акт на право приватної власності на землю (на право постійного користування землею) на АДРЕСА_3 було видано ОСОБА_7 з додержанням вимог п. 1.7, 1.10 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)» від 15 квітня 1993 року № 28, в тому числі за погодженням із сусідами (користувачами суміжних земельних ділянок), які своїми підписами підтвердили відсутність будь-яких заперечень та претензій з приводу встановлених меж спірної земельної ділянки.

Статтею 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для визнання недійсним свідоцтва на право на спадщину за заповітом, оскільки будь-яких обставин, що свідчили б про те, що ОСОБА_5 не мала права на спадкування, або інших обставин, передбачених законом для визнання такого свідоцтва недійсним, судами не встановлено.

Аргументи касаційної скарги, що судами не було задоволено позовні вимоги з підстав визнання позову відповідачами: Стебницькою міською радою та виконкомом Стебницької міської ради, висновків судів не спростовують, оскільки визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для його задоволення і така заява приймається судом лише за наявності для того законних підстав і за відсутності порушень прав, свобод чи інтересів інших осіб (стаття 174 ЦПК України у редакції, чинній на час вчинення процесуальної дії).

Крім того, ОСОБА_3 набула право власності на будинок на АДРЕСА_2 у 2007 році, тобто вже після виникнення спірних правовідносин, і доводів про порушення саме її прав на момент прийняття виконкомом Стебницької міської ради Дрогобицького району Львівської області рішення від 13 серпня 1998 року № 280 позов не містить.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В.І. Крат

В. П.Курило