Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 321/1496/15-ц

провадження № 61-16456св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Онищенко Е. А., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання попереднього договору купівлі-продажу будинку дійсним, стягнення заборгованості та пені за попереднім договором купівлі-продажу будинку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно з умовами договору відповідач зобов'язався у майбутньому у строк не пізніше 14 вересня 2015 року продати йому, а він зобов'язався купити у нього житловий будинок за адресою: вул. Пушкіна, 278, смт Михайлівка Михайлівського району Запорізької області.При укладенні попереднього договору купівлі-продажу будинку на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору він передав відповідачу суму у розмірі 100 дол. США.17 серпня 2015 року на прохання відповідача він передав ще 200 дол. США, що підтверджується розпискою.Зазначені суми в загальному розмірі 300,00 дол. США були грошовим внеском у рахунок укладання основного договору купівлі-продажу будинку.Згідно з пунктом 3.5. попереднього договору він провів будівельно-ремонтні роботи приватної садиби відповідача на суму 9 142,00 грн, що свідчить про дійсність досягнутих домовленостей щодо усіх істотних умов договору.Станом на 14 вересня 2015 року відповідач не уклав із ним основний договір купівлі-продажу будинку у зв'язку з відсутністю у нього необхідних документів, що призвело до порушення відповідачем умов попереднього договору купівлі-продажу. 15 вересня 2015 року ОСОБА_4 відмовився повернути грошовий внесок та неустойку у розмірі 30 % із метою подальшої пролонгації укладеного між ними попереднього договору купівлі-продажу будинку.11 листопада 2015 року відповідач взагалі відмовився від укладання основного договору купівлі-продажу будинку на умовах попереднього договору.Такими незаконними діями відповідача йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 15 000,00 грн, що полягає в порушенні його намірів перевезти у нове житло його родину, яка зараз знаходиться в Луганській області.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати попередній договір купівлі-продажу будинку укладений між ним та ОСОБА_4 14 червня 2015 року дійсним, розірвати цей договір, стягнути з відповідача витрати з метою придбання будинку в сумі 6 875,00 грн, що є еквівалентом 300,00 дол. США, стягнути витрати за проведенні будівельно-ремонтні роботи приватної садиби в сумі 9 142,00 грн, витрати за проведенні будівельно-ремонтні роботи приватної садиби в сумі 250,00 грн, неустойку (штраф) у сумі 94 500,00 грн, стягнути моральну шкоду в сумі 15 000 грн та судові витрати у справі.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2016року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Скасовано ухвалу від 18 квітня 2016 року про забезпечення позову.

Додатковим рішенням цього ж суду від 23 серпня 2016 року у задоволенні вимог у частині стягнення витрат за проведення будівельно-ремонтних робіт приватної садиби в сумі 9 142,00 грн та 250,00 грн, стягнення неустойки (штрафу) в сумі 94 500,00 грн, моральної шкоди у розмірі 15 000,00 грн відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 своїми діями виконав умови договору, a саме: отримав від ОСОБА_3 300 дол. США, які використав на оформлення документів на житловий будинок. Оскільки відповідач не заперечує, що між сторонами дійсно укладений попередній договір, то підстав для визнання його дійсним немає. При цьому основний договір не укладений через зміну позивачем умов договору в частині вартості будинку, а саме позивач зменшив її до 700 дол. США, а тому відсутня вина відповідача у неможливості укласти основний договір. Вимоги позивача в частині стягнення витрат на проведення ремонтно-будівельних робіт є необґрунтованими, оскільки відповідач не визнав позов в цій частині, а ОСОБА_3 не надав доказів, які б підтвердили цей факт, тому що оцінка майна зроблена особою, яка не мала на це правової підстави на виконання таких робіт.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем свої вимоги не доведені, а угода фактично між сторонами не відбулася. Невиконання умов попереднього договору купівлі-продажу будинку стала причиною того, що основна угода не відбулася, а тому позов у частині стягнення переданих сум позивачем відповідачу, а також пені задоволенню не підлягають, як не підлягають задоволенню і стягнення витрат на проведення певних будівельно-ремонтних робіт та моральної шкоди, оскільки їх здійснення не передбачено домовленістю між сторонами.

У січні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та призначити новий розгляд справи в апеляційному суді, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, щовідповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору, а тому у зв'язку з тим, що його умови виконувалися, суд на підставі частини другої статті 220 ЦК України повинен був визнати такий договір дійсним. Судом також не застосована частина друга статті 635 ЦК України щодо відшкодування збитків у зв'язку з відмовою від укладення основного договору. Не відповідає дійсності висновок суду про те, що він зменшив суму вартості будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та наданий строк на подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 14 червня 2015 року між сторонами укладений у простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу будинку, згідно з умовами якого ОСОБА_4 зобов'язався у майбутньому у строк не пізніше 14 вересня 2015 року продати, а позивач зобов'язався купити у відповідача житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. При укладенні попереднього договору купівлі-продажу будинку ОСОБА_3 передав відповідачу 100 дол. США.

17 серпня 2015 року на прохання відповідача позивач передав 200 дол. США, що підтверджується розпискою.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 вказував на те, що відповідач ухиляється від укладення договору купівлі-продажу будинку, а тому просив визнати попередній договір купівлі-продажу дійсним та розірвати його.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір має бути укладеним у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі. Він повинен містити умови, які б дозволили визначити його предмет й інші істотні умови основного договору, строк, протягом якого сторони зобов'язані укласти основний договір.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Таким чином, укладений між сторонами у справі договір від 14 червня 2015 року підлягав нотаріальному посвідченню.

Застосування положення частини другої статті 220 ЦК України можливе у разі встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання попереднього договору дійсним, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не заперечується укладення такого договору, відповідач його виконував, укладення основного договору не відбулось із вини позивача, оскільки той змінив обумовлену попереднім договором ціну будинку. Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком, встановивши, що умови попереднього договору не були виконанні, а саме не укладено основний договір, через суперечності між сторонами щодо ціни договору.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 635 ЦК зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиниться, якщо основний договір не укладено потягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

У своєму договорі сторони обумовили укладення основного договору у термін не пізніше 14 вересня 2015 року. З позовом до суду ОСОБА_3 І звернувся у листопаді 2015 року, тобто після того, як попередній договір припинив свою дію на підставі частини третьої статті 635 ЦК України.

З огляду на викладене, висновки судів про відсутність правових підстав для визнання попереднього договору дійсним на підставі статті 220 ЦК України є обґрунтованими.

Згідно до вимог статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зміст наведеної норми дає підстави для висновку, що розірвати можливо договір, який не припинив своєї дії. З огляду на викладене, вимоги про розірвання попереднього договору також є безпідставними.

Положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору.

Цією нормою встановлено обов'язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Оскільки судами встановлено, що основний договір не було укладено з вини позивача, тому висновки судів про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення збитків у порядку частити другої вказаної статті та неустойки, що передбачена цим договором, є обґрунтованими.

Доводи заявника про те, що суд незаконно відмовив у задоволенні його позову в частині стягнення з відповідача витрат за проведення у будинку, який він мав на меті придбати, будівельно-ремонтних робіт у розмірі 9 142,00 грн та 250,00 грн, є необґрунтованими. Суди попередніх інстанцій відмовили у задоволені цієї вимоги за недоведеністю (не надання доказів на підтвердження факту проведенні таких робіт), а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями на здійснення переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які скаржник посилається в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та не спростовують правильність висновків судів.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 408, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик