Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

місто Київ

справа № 378/556/16-ц

провадження № 61-4412св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Селянське фермерське господарство «Серпанок»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ставищенського районного суду Київської області у складі судді Галич Ю. М. від 30 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Приходька К. П., Сліпченка О. І., Таргоній Д. О. від 23 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Селянського фермерського господарства «Серпанок» (далі - СФГ «Серпанок»), в процесі розгляду якого уточнила вимоги та просила: розірвати договір оренди землі від 28 грудня 2010 року № 65, укладений між нею та СФГ «Серпанок», скасувавши його державну реєстрацію в Управлінні Держкомзему у Ставищенському районі Київської області від 29 грудня 2010 року за № 0005311; зобов'язати СФГ «Серпанок» повернути їй у володіння та користування зазначену земельну ділянку; стягнути з СФГ «Серпанок» на її користь заборгованість з орендної плати у розмірі 14 651,12 грн та судові витрати.

На обґрунтування своїх вимог позивач стверджувала, що на підставі розпорядження Ставищенської районної державної адміністрації Київської області від 18 липня 2005 року № 238 їй виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,1 га, кадастровий номер № НОМЕР_1 розташовану в с. Бесідка Ставищенського району Київської області, для ведення фермерського господарства, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 20 червня 2006 року за № 99.

Позивач 28 грудня 2010 року уклала договір оренди землі з СФГ «Серпанок» строком на 15 років, відповідно до умов якого передала відповідачу згадану земельну ділянку у користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Цей договір зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Ставищенському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29 грудня 2012 року за № 0005511.

Відповідач, порушуючи умови договору, протягом 2011-2015 років не сплачував позивачу орендну плату за користування орендованою земельною ділянкою, чим порушив її цивільні права та завдав їй значних матеріальних збитків.

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 30 серпня 2016 року позов задоволено частково; стягнуто із СФГ «Серпанок» на користь ОСОБА_3 заборгованість з орендної плати за 2013-2015 роки у розмірі 8 470, 47 грн; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено; вирішено питання про стягнення судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт несвоєчасної сплати орендної плати за наведений період не свідчить про систематичне невиконання стороною договірних зобов'язань і не може бути підставою для розірвання договору оренди землі. Позивачем не надано доказів того, що вона вчиняла будь-які дії для отримання орендної плати за договором оренди, а відповідач ухилявся від сплати орендної плати чи чинив їй у цьому перешкоди. Крім цього, суд першої інстанції зробив висновок, що відповідач зобов'язаний здійснити орендну оплату за користування земельною ділянкою в межах позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України, про застосування якої було заявлено відповідачем.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтовувалася тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог в частині розірвання договору оренди землі, скасування його реєстрації та повернення земельної ділянки.

ОСОБА_3 у грудні 2016 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повністю.

Касаційна скарга ОСОБА_3 обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Позивач вказує на те, що відповідач порушував умови договору, систематично не сплачував орендну плату за користування земельною ділянкою, належною позивачу, що є підставою для розірвання договору оренди. Також, на думку позивача, судами невірно застосовано положення статті 261 ЦК України, оскільки вона дізналась про порушення своїх прав у 2016 році, тому саме з цього часу потрібно обраховувати початок перебігу строку позовної давності.

У відзиві на касаційну скаргу СФГ «Серпанок» посилається на те, що позивач за отриманням орендної плати за користуванням земельною ділянкою не зверталася, змінила місце проживання та прізвище, не повідомивши про це орендаря, тому вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені відповідно до вимог законодавства із повним з'ясуванням обставин справи та наданням належної оцінки усім доказам, а тому просить касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до СФГ «Серпанок» про розірвання договору оренди землі, скасування його реєстрації, повернення земельної ділянки та відшкодування майнової шкоди.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 31 січня 2018 року передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2018 року справу за позовом ОСОБА_3 до СФГ «Серпанок» про розірвання договору оренди землі, скасування його реєстрації, повернення земельної ділянки та відшкодування майнової шкоди призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що розпорядженням Ставищенської районної державної адміністрації Київської області від 18 липня 2005 року № 238 позивачу виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,1 га, кадастровий номер № НОМЕР_1 розташовану в с. Бесідка Ставищенського району Київської області, для ведення фермерського господарства, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 20 червня 2006 року за № 99. Державний акт виданий на прізвище ОСОБА_4, яке вона обрала під час реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 05 жовтня 2007 року; пізніше цей шлюб був розірваний, а 09 лютого 2013 року вона уклала шлюб з ОСОБА_6, змінивши своє прізвище на прізвище чоловіка.

28 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та СФГ «Серпанок» укладено договір оренди землі строком на 15 років, який зареєстровано 29 грудня 2012 року в управлінні Держкомзему у Ставищенському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 0005511.

Згідно з договором оренди землі позивачем передана відповідачу в оренду земельна ділянка загальною площею 3,1 га, що розташована в с. Бесідка Ставищенського району Київської області, зі сплатою орендної плати у розмірі 1 569, 12 грн, що становить 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки і вноситься до 31 грудня поточного року. Умовами договору виплата орендної плати тільки в безрозрахунковому порядку не передбачено.

Відповідно до довідки СФГ «Серпанок» від 25 липня 2016 року № 28/7 (а.с. 38) та відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб державної фіскальної служби України про суми виплачених доходів та утримання податків від 25 липня 2016 року № 4579 (а.с. 43), податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку СФК «Серпанок» за 2013, 2014 роки (а.с. 58, 61, 74-85) ОСОБА_3 згідно з договором оренди земельної ділянки було нараховано та виплачено доходу за 2013 рік - 2 607,10 грн, за 2014 рік -2 607,10 грн, за 2015 рік - 3 256,27 грн, з яких утримано та сплачено податок з доходів фізичних осіб.

Згідно з довідками СФГ «Серпанок» від 25 серпня 2016 року № 19/8 та від 30 серпня 2016 року № 20/8 орендна плата за договором оренди за 2013-2015 роки становила по 3,26 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а саме 8 470, 47 грн за три роки.

До закінчення терміну дії договору оренди ОСОБА_3 повідомила СФГ «Серпанок» письмовою заявою від 26 червня 2015 року про свій намір не продовжувати дію договору оренди землі та просила в подальшому повернути їй належну земельну ділянку.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом статті 21 Закону України «Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити нормативному акту, чинному на час укладення цього договору.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що зазначені положення закону, які регулюють спірні правовідносини, вимагають саме систематичної несплати орендної плати як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Зазначена правова позиція сформульована Верховним Судом України в постанові від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12. Підстав відступити від цієї правової позиції під час розгляду справи Верховним Судом не встановлено.

Відповідно до змісту пункту 13.3 договору оренди землі його дія припиняється шляхом розірвання за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін внаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з положенням частини першої статті 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилалася на те, що відповідач несвоєчасно сплачував орендну плату за землю за період 2011-2015 років.

За своєю правовою природою поняття «несвоєчасна сплата» означає несплату певної суми грошових коштів у певний строк, зокрема, у аналізованій справі, у строк, передбачений договором оренди землі. Так, пунктом 4.3 договору оренди землі встановлено, що орендна плата вноситься до 31 грудня поточного року, тобто до 31 грудня кожного року дії договору оренди землі.

Згідно із частиною першою статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. У цьому випадку такою подією є виплата орендної плати саме до 31 грудня кожного року.

Таким чином, у досліджуваних правовідносинах невиконання відповідачем обов'язку сплатити орендну плату у строк, визначений умовами договору, і є несплатою орендної плати.

Згідно з листом Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Київській області від 14 вересня 2016 року № 4493/100/13-03 документальною позаплановою виїзною перевіркою СФГ «Серпанок» встановлено, що у СФГ «Серпанок» відсутні підтверджуючі документи щодо проведення розрахунків з ОСОБА_3 з виплати орендної плати за користування землею за 2013-2014 роки. Станом на 30 червня 2016 року орендна плата ОСОБА_3 за оренду землі за 2015 рік не виплачувалася. Також перевіркою встановлено, що в податкових розрахунках сум доходу, нарахованого на користь платників податків і сум утриманого з них податку за формою № 1-ДФ за 2013-2015 роки СФГ «Серпанок» недостовірно відобразило суми виплаченого ОСОБА_3 доходу, оскільки в СФГ «Серпанок» відсутні визначенні законодавством розрахункові документи про підтвердження виплати орендної плати за землю за 2013-2014 роки (а.с. 154).

У матеріалах справи відсутні відомості на підтвердження, а відповідно, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено обставин того, що відповідач нараховував або вживав заходи для того, щоб позивач отримав орендну плату за 2011-2015 роки.

Разом з тим згідно із частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Системний аналіз зазначених положень законодавства та порядок врегулювання відносин, пов'язаних з орендою землі, зокрема положень ЦК України, дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розірвання договору оренди з підстави, передбаченої пунктом «д» статті 141 ЗК України, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України, згідно з якою необхідна наявність істотного порушення стороною договору.

У зобов'язанні з виплати орендної плати за користування зазначеною земельною ділянкою позивач є кредитором, відповідач є боржником. З огляду на це в частині виконання цього зобов'язання саме відповідач був зобов'язаний довести його належне виконання, вчинене вчасно та у повному обсязі. Доказів цього суду не надано, такі обставини не встановлено. В оцінці поведінки цієї сторони Верховним Судом має бути враховано, взявши до уваги, що таке зобов'язання є грошовим, що боржник не використав альтернативний спосіб виконання свого зобов'язання шляхом внесення суми боргу в депозит нотаріуса, що мало ним бути застосовано за правилами статті 537 ЦК України.

Зазначені обставини справи суди не врахували; не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не надали належного правового обґрунтування та оцінки пункту 4.3 договору оренди землі; не врахували наявність вини відповідача у порушенні зобов'язання щодо сплати орендної плати за 2011-2015 роки та дійшли помилкового висновку про те, що факт несвоєчасної сплати орендної плати за спірні періоди не може свідчити про систематичне невиконання стороною договору договірних зобов'язань і не є підставою для розірвання укладеного між сторонами договору оренди.

У частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації договору оренди землі та зобов'язання СФГ «Серпанок» повернути у володіння та користування позивача спірну земельну ділянку, Верховний Суд встановив, що ці вимоги є похідним від позовних вимог про розірвання договору оренди землі.

Доводи ОСОБА_3 про те, що вона дізналася про порушення свого права лише у 2016 році є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на встановлених судами обставинах справи, оскільки у грудні 2010 року позивачем особисто укладено оспорюваний договір оренди землі.

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК Українипозовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ у справі «Stubbings and others v. The United Kingdom» за заявами №№ 22083/93, 22095/93, § 51, від 22 жовтня 1996 року; рішення ЄСПЛ у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації» за заявою № 14902/04, § 570, від 20 вересня 2011 року).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також передбачено загальним правилом, встановленим статтею 60 ЦПК України 2004 року, щодо обов'язковості доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов'язку знати про стан своїх майнових прав, суди дійшли правильного висновку про пропуск строку позовної давності для стягнення невиплаченої орендної плати за 2011-2012 роки, про застосування якого було заявлено відповідачем у суді першої інстанції.

Доводи СФГ «Серпанок» про відсутність систематичної несплати орендної плати, обґрунтовані тим, що в 2011-2015 роках позивач не зверталася за отриманням орендної плати, є безпідставними, тому що СФГ «Серпанок» відповідно до вимог статті 537 ЦК Українимало можливість сплатити орендну плату шляхом внесення грошових коштів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори, навіть якщо припустити що у відповідача були відсутні відомості про адресу позивача.

В оцінці поведінки сторін суд має керуватися положеннями частини третьої статті 509 ЦК України, за змістом якої зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов'язань. За правилом статті 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно, кожна сторона у договірному зобов'язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та беручи на себе усі юридичні наслідки таких дій.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до статті 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Верховний Суд дійшов висновку, що в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої орендної плати за 2011-2012 роки судові рішення необхідно залишити без змін згідно зі статтею 410 ЦПК України.

Відповідно до частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до СФГ «Серпанок» про розірвання договору оренди землі та зобов'язання СФГ «Серпанок» повернути їй у володіння та користування зазначену земельну ділянку постановлені з порушенням наведених норм матеріального права, тому їх необхідно скасувати в цій частині вимог з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3; в частині вирішення питання про стягнення на користь позивача невиплаченої орендної плати за 2011-2012 роки судові рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 30 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до Селянського фермерського господарства «Серпанок» про розірвання договору оренди землі та зобов'язання повернути земельну ділянку скасувати, постановити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Селянського фермерського господарства «Серпанок» про розірвання договору оренди землі та зобов'язання повернути земельну ділянку задовольнити.

Розірвати договір оренди земельної ділянки, площею 3,1 га, розташованої в с. Бесідка Ставищенського району Київської області, укладений 28 грудня 2010 року № 65 між ОСОБА_3 та Селянським фермерським господарством «Серпанок», який зареєстровано в управлінні Держкомзему у Ставищенському районі Київської області, про що в Державному реєстрі земель вчинено відповідний запис за № 0005311.

Зобов'язати Селянське фермерське господарство «Серпанок» повернути ОСОБА_3 у володіння та користування земельну ділянку, площею 3,1 га, кадастровий номер № НОМЕР_1 розташовану в с. Бесідка Ставищенського району Київської області.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 30 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2016 року в частині інших вимог залишити без змін.

Стягнути з Селянського фермерського господарства «Серпанок» на користь ОСОБА_3 1818, 96 грн судових витрат, понесених за сплату судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик