АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 752/10688/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Ладиченко С.В.

29 березня 2018 року м. Київ

Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Шкоріної О.І.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 яка діє в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко ТетянаВікторівна, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення, поділ майна та визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 яка діє в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 та просили:

- визнати квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 62,3 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м об'єктом спільної власності подружжя, а саме: ОСОБА_2. та ОСОБА_1;

- встановити факт належності 1/2 частки квартири, у спільній сумісній власності що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 62,3 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4;

- визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності за кожним з них по 1/4 частки зазначеної квартири, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.01.2018 позов задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 62,3 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м об'єктом спільної власності подружжя, а саме: ОСОБА_2. та ОСОБА_1

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3141/2018
Встановлено факт належності 1/2 частки квартири, у спільній сумісній власності що розташована за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 62,3 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею 62,3 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею 62,3 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відшкодування витрат понесених по сплаті судового збору при розгляді справи 5 277 грн. 50 коп., а саме по 2 638 грн. 75 коп. на користь кожного з них.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції і визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які є спадкоємцями померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3, обов'язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті і повинні бути успадковані спадкоємцями, а саме борг в сумі 15 000 дол. США по 7 500 дол. США за кожним. Посилається на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, неправильно досліджено та оцінено докази, невідповідність висновків суду матеріалам справи, чинному законодавству України та практиці Європейського суду з прав людини.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що на придбання квартири було частково використано запозичені кошти отримані ОСОБА_1 в борг від її брата відповідно до розписки, які не повернуті спадкоємцями.

Зазначила, що під час розгляду справи не досліджувалося питання законності чи незаконності дій нотаріуса, а суд, роблячи висновок про те, що відмова нотаріуса позивачам у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування суперечить вимогам закону, не зазначив конкретні норми чинного законодавства щодо цього. Вказала, що позивачами привласнено майно ОСОБА_1, яке знаходиться на території м. Донецьк, яка на даний час є непідконтрольною Україні.

Посилається на «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН, з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання має наслідком серйозні порушення або обмеження прав громадян, які підтримав Європейський суд з прав людини відповідно до практики.

ОСОБА_1 зазначила, що спірна квартира є єдиним для неї об'єктом нерухомості та житлом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У судовому засіданні представник позивачів - ОСОБА_6 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 просила задовольнити апеляційну скаргу з викладених в ній підстав.

Треті особи в судове засідання не прибули, будучи належним чином повідомленні про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 заповів сину ОСОБА_3 та ОСОБА_4 все належне йому майно, у тому числі те, на що він за законом матиме право, а квартира №100 у будинку АДРЕСА_1 належить померлому та ОСОБА_1на праві спільної сумісної власності подружжя, тобто 1/2 частка квартири належить на праві власності померлому, тому вказана частка спірної квартири є майном, на яке померлий ОСОБА_3 мав право за законом та, відповідно ця частка є спадковим майном, яке останній заповів позивачам на випадок своєї смерті у рівних частках. Відносно цієї частки квартири мають діяти спадкові правовідносини відповідно до заповіту залишеного померлим.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, та встановлено при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_3 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який 30.01.2008 розірвано (т. 1, а. с. 12).

Від цього шлюбу в них народилися діти: син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а. с. 10-11).

02.02.2008 ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 105).

18.11.2014 під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 подружжям було придбано нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1, загальною площею 62,3 кв.м, житловою площею - 28,9 кв.м, в якій вони проживали (т. 2, а. с. 35).

Право власності на вищевказаний об'єкт нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстровано за ОСОБА_1 18.11.2014.

12.11.2011 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу БойкоТ.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2054, відповідно до змісту якого ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: «все належне мені майно, з чого б воно не складалось, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, що я за законом матиму право і що буде належати мені на момент смерті, я заповідаю в рівних частках: ОСОБА_2, який народився в місті Херсон ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, яка народилася в місті Донецьк ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а. с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер, про що Оболонським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис № 341 від 26.07.2016 (т. 1, а. с. 102).

У встановлений діючим законодавством України шестимісячний строк, а саме 27.07.2016 повнолітній ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_4 через законного представника - мати ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса КМНО Бойко Т.В. з відповідними заявами про прийняття спадщини за заповітом, що залишилася після смерті батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1, а. с. 98).

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Т.В. дітям померлого у видачі на ім'я ОСОБА_2 та на ім'я неповнолітньої ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину за заповітом на 1/4 частку кожному зі спадкоємців квартири АДРЕСА_1, після смерті батька ОСОБА_3 померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 відмовлено, у зв'язку з відсутністю реєстрації права власності на вказану квартиру за померлим (т. 1, а. с. 244-245).

Позивачі зазначили, що спірна квартира придбана під час перебування їхнього батька у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, тобто половина якої належала йому та після смерті є спадковим майном у розмірі 1/2 частині цієї квартири.

Враховуючи наведене позивачі звернулися із відповідним позовом до суду.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що спірне майно, яке було отримане сторонами за час шлюбу, слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними.

Матеріали справи свідчать, що 18.11.2014 відповідно до договору купівлі-продажу за час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у шлюбі було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірна квартира є об'єктом спільної власності подружжя та належить останнім на праві власності у рівних частках.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Пунктом 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, згідно ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно положень ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщиницями за законом у першу чергу є діти спадкодавця та його батьки.

Зазначені норми права свідчать про те, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Матеріали справи містять дані про те, що 12.11.2011 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бойко Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2054, відповідно до змісту якого ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: «все належне мені майно, з чого б воно не складалось, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, що я за законом матиму право і що буде належати мені на момент смерті, я заповідаю в рівних частках: ОСОБА_2, який народився в місті Херсон ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, яка народилася в місті Донецьк ІНФОРМАЦІЯ_3» (т. 1, а. с. 13).

Встановлено, що після смерті ОСОБА_3, відкрилась спадщина, зокрема на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про визнання за позивачами право власності по 1/4 частини зазначеної квартири на підставі спадкування в порядку заповіту, колегія суддів вважає правильними, оскільки встановлено порушення права позивачів.

Таким чином, колегія суддів визнає законними й належно мотивованими висновки районного суду з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що на придбання квартири було частково використано запозичені кошти отримані ОСОБА_1 в борг від її брата відповідно до розписки, які повинні бути повернуті спадкоємцями не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки дана обставина не стосується предмету спору та з такими зустрічними вимогами не зверталася відповідач до суду.

Крім того, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції відповідач зазначила, що спірна квартира була придбана шляхом безготівкового розрахунку, а тому відсутні докази стверджувати, що на квартиру витрачались запозичені кошти в іноземній валюті.

Посилання в апеляційній скарзі на привласнення позивачами майна ОСОБА_1, яке знаходиться на території м. Донецьк - непідконтрольної Україні, може бути підставою для звернення до суду із відповідним позовом, однак дана обставина не розглядалася судом першої інстанції та не може переглядатися в апеляційній інстанції в зв'язка уз чим також не може бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

На думку, колегії суддів, необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН, як такі, що підлягають застосуванню у даному спорі, оскільки м. Донецьк є тимчасово окупованою територією, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а тому будь-які прийняті рішення на останній не можуть визнаватися судом та прийматися як належний доказ у справі. Тим більше, що справа судом першої інстанції розглядалася щодо вищезгаданої квартири, а не усієї спадкової маси після смерті ОСОБА_3

В зв'язку з наведеними обставинами, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання в апеляційній скарги на рішення ЄСПЛ по справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії (Mozer v. the. Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016),

Доводи ОСОБА_1 про те, спірна квартира є єдиним для неї об'єктом нерухомості та житлом також не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, враховуючи наявність 1/2 частини квартири у власності відповідача, яка має можливість останньою володіти, користуватися та розпоряджатися.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції помилково зазначив, шо відповідач не визнавала позовні вимоги, хоча матеріали справи містять данні про те, що остання визнала позов частково, а саме, що спірне майно є частковою спільною власністю колишнього подружжя, але вважає, що вказана обставина не призвела до неправильного вирішення справи по суті, а тому не може бути підставою скасування або зміну рішення суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарги на те, що суд першої інстанції безпідставно надав оцінку дій нотаріуса, яка відмовила у видачі позивача свідоцтва на право на спадщину щодо спірної квартири, колегія суддів також вважає безпідставними.

Аналіз норм права, що регулюють спірні правовідносини, дає можливість прийти до висновку, що при вирішенні спорів щодо права власності на нерухоме майно позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України.

У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину.

Матеріали справи містять данні про існування спору між сторонами щодо спадкового майна, в зв'язку з чим нотаріус і не залучався в якості відповідача по справі, а суд першої інстанції при вирішення справи дав оцінку діям нотаріуса виходячи з обставин справи, при цьому, на думку колегії судді, зробив це виключно в межах своєї компетенції, в зв'язку з чим і вказана обставина не спростовує висновків суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при розгляді справи суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що спадкодавець мав достатньо грошей для придбання спірної квартири без участі відповідачки, колегія суддів вважає недоведеними, оскільки представник відповідача не заперечувала той факт, що останній був успішним бізнесменом та мав кошти. Разом з тим, представник відповідача відмовилась надати докази на підтвердження доходу відповідачки на час придбання спірної квартири.

Посилання в апеляційній скарзі на суперечливі докази свідка ОСОБА_9 не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, в зв'язку з чим також не спростовують висновки суду першої інстанції.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо розписки, на підставі якої відповідач доводила в суді підстави купівлі продажу квартири, в зв'язку з чим довід особи яка подала апеляційну скаргу, щодо неправильних висновків суду з приводу вказаного доказу вважає безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції в зв'язку з чим не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02.04.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

О.І.Шкоріна