Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 640/14923/17

провадження № 61-43926св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Харківський державний автотранспортний коледж,

третя особа - директор Харківського державного автотранспортного коледжу Сударь Віктор Павлович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року у складі судді Зуб Г. А. та постанову апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2018 року у складі колегії суддів: Сащенко І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Харківського державного автотранспортного коледжу, третя особа ? директор Харківського державного автотранспортного коледжу СударьВ. П., про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 перебував у трудових правовідносинах з відповідачем з 1999 року. Наказом від 16 березня 1999 року № 27 його було прийнято на роботу на посаду завідуючого лабораторією технічного обслуговування автомобілів та двигунів.

01 вересня 1999 року позивача було переведено на посаду викладача за контрактом відповідно до наказу від 18 серпня 1999 року № 120.

Згідно із наказом № 38-0 від 22 березня 2002 року позивачу було підтверджено за результатами атестації кваліфікаційну категорію «спеціаліст першої категорії» від 21 березня 2002 року.

28 березня 2007 року позивачу було підтверджено кваліфікаційну категорію «спеціаліст першої категорії» відповідно до наказу від 29 березня 2007 року № 71-0.

30 березня 2012 року ОСОБА_4 було присвоєно кваліфікаційну категорію «спеціаліст вищої категорії» наказом від 02 квітня 2012 року № 65-0.

Наказом від 28 серпня 2015 року з позивачем було укладено контракт № 54/15, термін дії цього контракту з 01 вересня 2015 року до 31 серпня 2016 року на посаді викладача вищої категорії.

01 вересня 2016 року було укладено додаткову угоду № 19/16 до вказаного контракту, якою було продовжено термін дії контракту до 31 серпня 2017 року.

18 жовтня 2016 року наказом № 296-о Харківський автотранспортний технікум імені С. Орджонікідзе було перейменовано в Харківський державний автотранспортний коледж на підставі наказу МОН України від 06 квітня 2016 року № 372.

31 серпня 2017 року позивача було звільнено у зв'язку з закінченням терміну дії вказаного контракту, з чим позивач не погоджується.

17 травня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до директора коледжу з заявою про продовження дії контракту, але йому було відмовлено, при чому не вказано причину відмови.

ОСОБА_4, з урахуванням уточнень, просив суд поновити його на роботі на посаді викладача вищої категорії, зобов'язати відповідача скасувати наказ про звільнення його з роботи від 23 серпня 2017 року № 230-0 та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 38 691,30 грн.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що строк дії контракту закінчився, передбачена законом процедура при звільненні позивача не порушена; вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, тому також задоволенню не підлягають.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

04 вересня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не правильно тлумачили закон, що регулює спірні правовідносини. Судами не надана належна оцінка укладеним раніше між сторонами трудовим договорам.

Суди не звернули увагу на те, що Закон України «Про освіту» № 2145-VIIIпередбачає можливість укладання контракту тільки з керівником закладу освіти. Законом України «Про загальну середню освіту» не передбачено обов'язкового запровадження для педагогічних працівників контрактної форми трудового договору.

22 листопада 2018 року директор Харківського державного автотранспортного коледжу - С. П. Сударь подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2018 року залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У листопаді 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною другою статті 23 КЗпП України контракт укладається у випадках, коли трудовi вiдносини не можуть бути встановленi на невизначений строк з урахуванням характеру майбутньої роботи, або умов її виконання, або iнтересiв працiвника та в iнших випадках, передбачених законодавчими актами.

Порядок укладання контрактiв пiд час прийняття (наймання) на роботу працiвникiв на пiдприємство, в установу, органiзацiю незалежно вiд форми власностi, виду дiяльностi та галузевої належностi, а також щодо громадян визначено Положенням про порядок укладання контрактiв при прийняттi на роботу працiвникiв, затвердженим постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 19 березня 1994 року № 170 (iз змiнами, далi - Положення № 170).

Вiдповiдно до пункту 3 Положення № 170 прийняття (наймання) на роботу працiвникiв через укладання з ними контракту власником або уповноваженим ним органом може вiдбуватися у випадках, прямо передбачених законами.

Згідно з частиною третьою статті 54 Закону України «Про освіту» визначено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Таким чином, доводи ОСОБА_4 про те, що відповідач не мав підстав для укладення з ним трудового договору на визначений строк, не відповідає діючому законодавству.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Отже, наказ про звільнення ОСОБА_4 у останній день строку дії контракту є письмовою вимогою про припинення трудових відносин з позивачем та доказом того, що роботодавець заперечує проти пролонгації трудового контракту.

Суди попередніх інстаній на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що підстави для задоволення вимог про поновлення на роботі, а також про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відсутні. Тому суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки звільнення позивача проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська