Постанова

Іменем України

26 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 459/2775/14-ц

провадження № 61-32167св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

(далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з позичальника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_5 заборгованість за договором кредиту від 03 серпня 2007 року № 606/33-059 у розмірі 191 773, 44 дол. США.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 03 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір кредиту на суму 120 000, 00 швейцарських франків зі сплатою 10, 0 % річних на строк до 03 серпня 2017 року. Відповідно до договору поруки від 03 серпня 2007 року ОСОБА_5 поручився у повному обсязі солідарно відповідати за виконання кредитного зобов'язання ОСОБА_4 Додатковою угодою від 19 березня 2008 року № 1 внесено зміни до договору кредиту та змінено валюту договору на долари США із сплатою 13, 5 % річних. Додатковою угодою від 19 березня 2008 року № 1 внесено відповідні зміни до договору поруки. Договірні зобов'язання позичальник та поручитель не виконували, унаслідок чого банк звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 07 серпня 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 191 773 дол. США, що становить основну суму кредиту та відсотки за його користування. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 177 630, 64 грн пені.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2016 року скасовано рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 серпня 2015 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором та стягнення судових витрат. Ухвалено нове рішення у цій частині, яким у позові про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено. У іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції зазначив, що сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Установивши, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_4 здійснив 30 грудня 2009 року, тому за визначенням пункту 4.5 договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів, тобто з 01 березня 2010 року. Оскільки строк виконання основного зобов'язання змінено на 01 березня 2010 року, то саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, проте банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише у червні 2014 року, тобто з пропуском позовної давності. Також зазначив, що суд дійшов передчасного висновку про припинення поруки внаслідок збільшення відповідальності, оскільки питання збільшення відсотків із поручителем фактично було погоджене.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 серпня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за визначенням пункту 4.5 договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів, тобто з 01 березня 2010 року. Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 01 березня 2010 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, втім банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише у червні 2014 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої заявив ОСОБА_4 Також, ураховуючи, що строк дії поруки встановлений сторонами у три роки, то на момент звернення до суду із позовом до поручителя порука була припиненою. Суд також навів посилання як на підставу припинення поруки на збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди.

ПАТ «Укрсоцбанк», не погодившись із зазначеним рішенням суду апеляційної інстанції, у серпні 2017 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просило скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року і залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права. Заявник зазначив, що про підвищення відсотків за кредитним договором поручитель належним чином повідомлявся, йому було відомо про такі зміни та він надав на них згоду, що підтверджується відповідним листом банка. Також зазначив, позовна давність спливла, а порука припинилася лише у частині відповідних щомісячних платежів, а тому суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмову у позові повністю.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року,

далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між

Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк»

(далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 03 серпня 2007 року укладено договір кредиту № 606/33-059, за умовами якого кредитором надано позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у сумі 120 000, 00 швейцарських франків зі сплатою 10, 0 % річних з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 03 серпня 2017 року.

Відповідно до додаткової угоди від 19 березня 2008 року № 1 сторони внесли зміни до кредитного договору, у тому числі, змінивши валюту зобов'язання - із швейцарського франку на долар США та збільшили ставку сплати відсотків річних з 10 % до 13, 5 %.

Додатковою угодою до кредитного договору від 20 жовтня 2008 року № 1 сторони домовилися про встановлення процентної ставки за користування кредитом на рівні 15, 0 % річних.

Згідно із договором поруки від 03 серпня 2007 року № 606/33-034 поручитель ОСОБА_5 зобов'язався перед АКБ «Укрсоцбанк» (кредитором) у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_4 зобов'язання згідно з договором кредиту від 03 серпня 2007 року № 606/33-059.

Згідно з додатковою угодою від 19 березня 2008 року № 1 про внесення змін до договору поруки від 03 серпня 2007 року № 606/33-034 сторони домовилися про зміну валюти зобов'язання та збільшили розмір процентів за користування кредитом з 10, 0 % до 13, 5 %.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За правилом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У статті 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Згідно з пунктом 4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених підпунктами 3.3.8, 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі умови дострокового повернення коштів - предмета позики, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Зазначене положення узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі

№ 6-900цс16. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, останній платіж ОСОБА_4 за кредитом здійснив 11 листопада 2018 року.

Таким чином, враховуючи положення підпункту 4.5 кредитного договору, строк виконання основного зобов'язання змінено, а тому у позичальника виникло зобов'язання виплатити суму кредиту в повному обсязі, проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції 11 січня 2009 року.

Також встановлено, що 03 вересня 2009 року банк вже звертався до суду з позовом до іпотекодавця ОСОБА_6 про дострокове стягнення заборгованості за зазначеним кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, рішення про задоволення якого набрало законної сили 26 листопада 2009 року.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, зокрема факт звернення позивача 03 вересня 2009 року з позовом до одного з боржників (іпотекодавця) за кредитним договором та внесенням в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором (визнання боргу) відповідачем ОСОБА_4 30 грудня 2009 року платежу зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 18 758, 30 дол. США, відповідно до статті 264 ЦК України відбулось переривання перебігу трирічної позовної давності, а тому заново його необхідно відраховувати саме з 31 грудня 2009 року.

ОСОБА_4 29 квітня 2016 року звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності (а.с. 61).

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, зробивши висновок, що позов у частині вимог до ОСОБА_4 не підлягає задоволенню унаслідок спливу позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання

(у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У договорі поруки, укладеному між банком та ОСОБА_5, строк поруки визначено у три роки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши, що згідно із положенням пункту 4.5 строк виконання основного зобов'язання було змінено на 11 січня 2009 року дійшов обґрунтованого висновку, що на момент звернення до суду із цим позовом порука ОСОБА_5 припинилася, а тому позов у цій частині не підлягав задоволенню.

Доводи касаційної скарги щодо того, що порука припинилася лише у частині щомісячних платежів, є необґрунтованими, оскільки з огляду на положення пункту 4.5 кредитного договору строк виконання основного зобов'язання змінився щодо повернення усієї суми кредиту. Доводи касаційної скарги у іншій її частині зводяться до переоцінки доказів, зміни (переоцінки) їх оцінки, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Верховний Суд встановив, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробила висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик