Єдиний унікальний номер 219/9696/17 Номер провадження 22-ц/775/1228/2018
Головуючий у 1 інстанції: Дубовик Р.Є. Єдиний унікальний номер 219/9696/17
Суддя-доповідач: Краснощокова Н.С. Номер провадження 22-ц/775/1228/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Краснощокової Н.С.,

суддів: Мальованого Ю.М., Тимченко О.О.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області цивільну справу № 219/9696/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2018 року (суддя Дубовик Р.Є., повне рішення складено 17 червня 2018 року ),

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя.

Посилалась на те, що 17.11.2007 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, рішенням Артемівського міськорайонного суду Донецької області від 30 травня 2016 року їх шлюб розірвано. За період шлюбу вони з відповідачем придбали гараж, розташований у дворі будинку АДРЕСА_1 загальною площею 17,3 кв. м, а також побутові прилади, меблі, штори, люстру, карниз, всього майно на суму 192 262 грн., з яких 1/2 частина складає 96 131 грн.. Все майно знаходиться у користуванні відповідача, який не бажає добровільного поділити майно.

Просила визнати спільною сумісною власністю гараж та речі на загальну суму 192 262 грн. та провести їх поділ, визнавши за нею право спільної сумісної власності на 1/2 частину гаража, а на іншу 1/2 частину гаража за відповідачем.

Залишити у її приватній власності морозильну камеру, духову шафу, варочну піч «Веко», диван, пуфики 2 штуки, крісло біле, кондиціонер «Самсунг», люстру у залу, журнальний стіл, телевізор LG 42d, пуфик шкіряний, штори зелені у залу, комод дитячий, письмовий стіл та тумбу, книжкову шафу, комп'ютерний стілець, книжкову полицю, зволожувач повітря, диван дитячий, на загальну суму 91 000 гривень.

Просила залишити у приватній власності відповідача: влаштовану кухню, кухонний стіл, витягувач повітря, телевізор, домашній кінотеатр LG, шафу-купе тристулкову дитячу, шафу-купе двостулкову в прихожій, два ноутбуки, мікрохвильову піч, холодильник, котел опалювання, люстри у спальню, кухню прихожу, ванну, штори на кухню та у спальню, карнизи у залу, спальню, на загальну суму 91 000 гривень.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Визнано об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наступне майно: гараж, розташований у дворі будинку АДРЕСА_1 загальною площею 17,3 кв. м.; журнальний стіл, пуфик шкіряний, штори зелені у залу, комод дитячий, письмовий стіл-тумбу, книжкову шафу, комп'ютерний стілець, книжкову полицю, зволожувач повітря, диван дитячий, кухонний стіл «Pixel», шафу-купе тристулкову дитячу, шафу-купе двостулкову у прихожій, ноутбук, котел опалювання «Pulsar». Поділено спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину гаражу, розташованого у дворі будинку АДРЕСА_1 загальною площею 17,3 кв. м., за кожним. Залишено ОСОБА_2 на праві власності: журнальний стіл, пуфик шкіряний, комод дитячий, письмовий стіл-тумбу, книжкову шафу, комп'ютерний стілець, книжкову полицю, зволожувач повітря, диван дитячий. Залишено ОСОБА_3 на праві власності: штори зелені у залу, кухонний стіл «Pixel», шафу-купе тристулкову дитячу, шафу-купе двостулкову у прихожій, ноутбук, котел опалювання «Pulsar». Стягнуто з відповідача на користь позивачки у рахунок компенсації вартості сумісно нажитого майна 528 грн.50 коп., а також судовий збір в сумі 295 грн.79 коп..

У апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду від 07 червня 2018 року в частині визнання гаража спільною сумісною власністю сторін та його поділу та ухвалити нове рішення у цій частині, яким відмовити позивачці у задоволенні вказаної позовної вимоги.

Посилається на порушення судом норм матеріального і недодержання норм процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд 1 інстанції не надав відповідної правової оцінки обставинам набуття права власності на гараж. Незважаючи на набуття ним права власності на гараж у період шлюбу з позивачкою, даний гараж був об'єктом самочинного будівництва та право власності на нього виникло внаслідок ухвалення рішення Артемівським міськрайонним судом Донецької області від 20 серпня 2010 року у справі № 2-11383-2010. Вказаним рішенням встановлено факт, який має преюдиційне значення, що гараж збудовано однією особою - ОСОБА_3, внаслідок чого визнано право власності на гараж саме за ним та з урахуванням того, що він збудований на земельній ділянці, якою він користувався задовго до укладення шлюбу. Позивачка знала про наявність рішення від 20 серпня 2010 року у справі № 2-11383-2010, однак апеляційного оскарження не здійснила. З метою будівництва спірного гаража він продав свій особистий металевий гараж, яким користувався з 1998 року. Тому гараж загальною є його індивідуальною власністю та не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя за одним єдиним критерієм - періодом часу виникнення права власності. Також судом не враховано, що на час розгляду справи та ухвалення рішення гараж не перебував у його власності, тому його поділ є фактично неможливим. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про те, що зазначений гараж перебуває у власності громадянина ОСОБА_4 (так само як і земельна ділянка під гаражем, яка не була предметом поділу майна та визнання права власності). Тому суд ухвалив рішення в частині поділу гаража, який на день розгляду справи не перебував у власності жодного з подружжя. Також судом не враховано, що гараж є неподільною річчю, його неможливо поділити без втрати його властивостей щодо цільового призначення. У справі не проводилась будівельно - технічна експертиза, відповідне клопотання від позивачки не надходило, суд не може ухвалити рішення щодо поділу об'єкта нерухомості без висновків судової будівельно - технічної експертизи про можливість поділу без втрати цільового призначення об'єкта. Порушення норм процесуального права полягає у тому, що судом взагалі не надано оцінки інформації із Єдиного державного реєстру речових прав про те, що у його власності взагалі не перебуває спірний гараж, також суд не встановив кому на час ухвалення рішення належить спірне майно, чи можливий його поділ.

В засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_5 проти скарги заперечували та просили рішення залишити без змін.

Відповідач в засідання апеляційного суду не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений. Згідно із ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивачки та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Розглядаючи спір в частині визнання об'єктом права спільної сумісної власності сторін та поділу гаража, розташованого у дворі будинку №5 по вул. Б. Горбатова у м. Бахмуті Донецької області площею 17,3 кв. м. суд обґрунтовано виходив із встановлених у справі фактичних обставин та дотримався вимог матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 2007 року, шлюб розірвано рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2016 року.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.08.2010 року задоволено позов ОСОБА_3 до Артемівської міської ради про визнання права власності на гараж, визнано право власності на гараж площею 17,3 кв. м. згідно технічного паспорту у АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 (а.с.89).

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Артемівське бюро технічної інвентаризації» від 11.11.2010 року право власності на гараж без номера за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.08.2010 року у справі № 2-11383 -2010 (а.с.90).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи.

У силу ч. ч. 4 та 5 ст. 71 СК України при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. (пункти 23, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя").

Встановивши, що право власності на спірний гараж виникло у відповідача під час шлюбу з позивачкою суд обґрунтовано визнав його об'єктом спільної сумісної власності сторін.

Суд також обґрунтовано прийшов до висновку про те, що гараж є неподільною річчю і не може бути реально поділений між сторонами відповідно до їх часток, позивач ОСОБА_2 не згодна на отримання грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаного гаражу, позивачем ОСОБА_3 відповідна грошова сума на депозитний рахунок суду попередньо не внесена, тому правильно поділив його шляхом визнання права власності на 1/2 частину вказаного гаражу за кожним із сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням суду від 20 серпня 2010 року встановлено факт, що гараж збудовано однією особою ОСОБА_3 безпідставні. Такого висновку вказане судове рішення не містить. У мотивувальній частині рішення суд зазначив зміст позовних вимог та їх обґрунтування ОСОБА_3, зокрема про те, що «у дворі вказаного будинку у 1998 році він встановив металевий гараж», однак ні мотивувальна ні резолютивна частини рішення не містять висновків про дату зведення гаражу.

Безпідставні також доводи апеляційної скарги відповідача про те, що на час розгляду справи та ухвалення рішення гараж не перебував у його власності, тому його поділ є фактично неможливим та що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про те, що зазначений гараж перебуває у власності громадянина ОСОБА_4.

Доказів на підтвердження реєстрації гаража за ОСОБА_4 відповідач не надав. Натомість у справі є Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 28.11.2017 року, з якої вбачається, що право власності на гараж без номера за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.08.2010 року у справі № 2-11383 , відомості про інші речові права відсутні (а.с.57-60).

Ухвала Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 червня 2017 року у справі № 219/5586/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики про визнання мирової угоди, за якою ОСОБА_3 передав гараж за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку під ним ОСОБА_4 скасована постановою Апеляційного суду Донецької області від 31 січня 2018 року.(а.с.74 -75).

Будь - яких належних та допустимих доказів про те, що спірний гараж належить ОСОБА_4 відповідачем не надано.

За вказаних обставин доводи скарги висновків суду не спростовують.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.С. Краснощокова

Судді: Ю.М. Мальований

О.О. Тимченко

Повне судове рішення складено 15 серпня 2018 року.

Суддя: Н.С. Краснощокова