КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1537/2018 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 7 серпня 2018 року у справі запозовом ОСОБА_3 до Державної іпотечної установи, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним іпотечний договір від 10 вересня 2007 року, укладений між акціонерним комерційним банком «Трансбанк», правонаступником якого є Державна іпотечна установа, та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 10 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та АКБ «Трансбанк» було укладено договір про іпотечний кредит № 28920709. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір. За договором відступлення права вимоги № 861 від 30 жовтня 2007 року, що був укладений між АКБ «Трансбанк» та Державною іпотечною установою, відповідач набув право вимоги за вказаними договорами.

Позивач вважає, що кредитний договір не містить детальний розпис загальної вартості кредиту, а тому відповідно до положень статті 638 ЦК України, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування тасукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року таке порушення є несправедливим по відношенню до позичальника, суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав й обов'язків на шкоду споживачу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 7 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказанимсудовим рішенням, позивач подавапеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не надана належна правова оцінка факту обов'язкового зазначення у договорі про надання споживчого кредиту детального розпису загальної вартості кредиту для споживача та наслідкам її відсутності.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість. Вказав, що відповідним рішенням суду, яке набрало законної сили, була встановлено безпідставність вимог позивача про недійсність кредитного договору.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 10 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та АКБ «Трансбанк» було укладено договір про іпотечний кредит № 28920709, відповідно до якого позивачу на ремонт нерухомості надано кредит в розмірі 900 000 грн. зі сплатою 13 % річних та строком до 10 вересня 2022 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 вересня 2007 року між АКБ «Трансбанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О., згідно якого відповідач передала, а банк прийняв в іпотеку домоволодіння, що складається з двох житлових будинків загальною площею 176,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,0959 га, на якій розташовані житлові будинки.

Крім того, встановлено, що за договором відступлення права вимоги № 861 від 30 жовтня 2007 року, що був укладений між АКБ «Трансбанк» та Державною іпотечною установою, відповідач набув право вимоги за вказаними договорами.

За правилами частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За змістом статтей 626 - 628 ЦПК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності статтей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку», частини 1 статті 572 ЦК України та частини 1 статті 575 ЦК України іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що укладений між ним та банком кредитний договір не містить детального розпису загальної вартості кредиту, що свідчить про несправедливість такого договору по відношенню до нього та є наслідком істотного дисбалансу договірних прав й обов'язків на погіршення становища споживача.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частинами 2 та 4 статті 11 цього Закону встановлено низку обов'язків кредитодавця про надання споживачу інформації про кредит та вимог до змісту договору. Зокрема, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місце знаходження кредитодавця та кредитні умови. У договорі про надання споживчого кредиту повинні бути зазначені: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови визначені законодавством.

У пункті 3.1. Постанови Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» визначено обов'язок банку в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Статтями 81, 82 ЦПК України встановлено обов'язок доказування і подання доказів, а також підстави звільнення від доказування.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

Отже, не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Крім того, преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної іпотечної установи, АКБ «Трансбанк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

У цій справі за № 757/41988/15-ц предметом судового розгляду було визнання недійсним договору про іпотечний кредит № 28920709 від 10 вересня 2007 року з підстав, що останній не містить детального розпису загальної вартості кредиту для споживача за формою та змістом, що наведений у Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а його положення суперечать статті 638 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд дійшли висновку, що первинний кредитор - АКБ «Трансбанк»виконав обов'язок, передбачений пунктом 3.1.Постанови Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, оскільки під час укладання кредитного договору між банкомта позичальником була укладена додаткова угода, до якої додавався детальний розрахунок розпису загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки (додаток № 2 до кредитного договору № 28920709 від 10 травня 2007 року). Детальний розрахунок розпису загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, який також було долучено до матеріалів даної справи разом з додатковою угодою, містить підпис ОСОБА_3

Таким чином суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що при укладенні кредитного договору сторонами погоджені усі його істотні умови та додержано вимоги необхідні для чинності правочину, тому підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання іпотечного договорунедійсним немає, позивач їх не довів, що є його процесуальним обов'язком.

Отже, суд правильно виходив з того, що ОСОБА_3 була надана вся інформація про кредитні послуги, зокрема детальний розпис загальної вартості кредиту,відтак несправедливих умов договору ним не доведено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 7 серпня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М.Кулішенко