ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6480/18Головуючий у 1-й інстанції Іваницький О.Р.
Провадження № 22-ц/4817/91/18 Доповідач - Міщій О.Я.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Сович Н.А.

з участю представника позивача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/6480/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 13.08.2018 р., ухвалене в м. Зборові суддею Зборівського районного суду Іваницьким О.Р., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, унаслідок неналежного виконання грошового зобов'язання,-

ВСТАНОВИЛА:

16.04.2018 р. ОСОБА_2 звернувся в суд із вказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01.06.2012 р. стягнуто з відповідача - ОСОБА_4 в його користь 35515,26 грн. майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо - транспортної пригоди.

Позивач вказав, що ОСОБА_4 рішення суду не виконав, кошти не повернув, тобто порушив грошове зобов'язання.

ОСОБА_2 на підставі ст. 625 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_4 43895,58 грн. інфляційних втрат, 5425 грн. річних та 51632,06 грн. пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за прострочення виконання грошового зобов'язання, а всього 100958,65 грн.

Рішенням Зборівського районного суду від 13.08.2018 р. в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат у розмірі 43895,58 грн., 3 % річних з простроченої суми за період прострочення в розмірі 5425 грн. та пені з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ в розмірі 51632,06 грн., а всього 100952,65 грн. - відмовлено.

14.09.2018 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

ОСОБА_2 вказав, що висновок суду про те, що дія ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами, є безпідставним, оскільки указаною нормою визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов'язання, незалежно від підстав його виникнення .

Позивач вказав, що рішення суду про стягнення матеріальної шкоди відповідачем не виконане, тому ОСОБА_4 зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Судом вжито усіх можливих заходів щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_4 про час, дату та місце розгляду справи, як за місцем реєстрації, так і за адресою, яка вказана позивачем у позовній заяві. Однак за вказаними адресам ОСОБА_4 судові повістки не отримує і за цими адресами не проживає.

Згідно ч. ч. 3, 7 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. ч. 1, 10 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що місцем реєстрації ОСОБА_4 є с. Йосипівка Зборівського району Тернопільської області.

Повістка про виклик до суду ОСОБА_4 на 27.11.2018 р. на 11.00 год., копія ухвали про відкриття провадження та копія апеляційної скарги надсилалися судом за місцем реєстрації відповідача, однак поштові відправлення повернуто до суду відділенням поштового зв'язку із зазначенням, що ОСОБА_4 за указаною адресою не проживає. Вказане підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 581.

Також, повістка про виклик до суду разом із копією ухвали про відкриття провадження та копією апеляційної скарги надсилалися судом за адресою, указаною позивачем в позовній заяві, яка також зазначена у виконавчому листі, виданому Тернопільським міськрайонним судом 01.06.2012 р., - м. Тернопіль, вул. Князя Острозького, 26/37. Однак, указані поштові відправлення повернуто до суду відділенням поштового зв'язку після закінчення терміну зберігання кореспонденції.

Крім того, 09.11.2018 р. судовими розпорядниками Тернопільського апеляційного суду з метою вручення ОСОБА_4 повістки про виклик до суду на 27.11.2018 р. на 11.00 год. було здійснено вихід за адресою АДРЕСА_1. Однак, вручити повістку відповідачу не виявилось за можливе, оскільки двері указаної квартири ніхто не відчинив. Мешканці, які проживають у цьому ж будинку, пояснили, що ОСОБА_4 у квартирі не проживає, що стверджується актом від 09.11.2018 р.

Тобто, місцеперебування ОСОБА_4 суду не відоме.

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_4 колегію суддів враховано вказівки, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України», щодо дотримання розумного строку для судового провадження.

У зв'язку з тим, що місцеперебування відповідача ОСОБА_4 суду невідоме, останнього викликано в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України.

Представник позивача в апеляційному суді пояснив, що ОСОБА_4 їздить на заробітки і місце його перебування невідоме.

За обставин, коли відповідач ОСОБА_4 відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України належно повідомлений про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглянути справу за відсутності особи, яка не з'явилися в судове засідання.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що між сторонами виникли деліктні, не договірні відносини у зв'язку із завданням шкоди, тому дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та пені на них не поширюється. Крім того, суд вказав, що спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно - правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, зіславшись при цьому на позицію, викладену в постанові ВСУ від 20.01.2016 р., справа № 6-2759цс15.

Однак, з таким висновком суду повністю погодитись неможливо.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01.06.2012 р. стягнуто з відповідача - ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 35515,26 грн. спричиненої майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо - транспортної пригоди.

Указане судове рішення на момент розгляду справи не виконане, що стверджується копією виконавчого листа з відмітками державних виконавців про неможливість виконання рішення та повернення його без виконання (а.с. 4).

Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних, інфляційних втрат та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованих за період з 28.08.2012 р. по 20.03.2018 р.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Слід вказати, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, що стверджується

рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01.06.2012 р., яким стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 35515,26 грн. спричиненої майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо - транспортної пригоди.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

При таких обставинах висновок суду про відмову в позові про стягнення встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми не відповідає вимогам матеріального права, тому рішення суду в цій частині слід скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Безпідставним також є висновок суду про те, що спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно - правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. При цьому слід звернути увагу на позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 р., № справи 686/21962/15-ц, із змісту якої вбачається, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, на який посилався суд першої інстанції, викладеного у постанові від 20.01.2016 р., справа № 6-2759цс15.

Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_2 просив стягнути в порядку ст. 625 ЦК України три відсотки річних, інфляційній втрати за період з 28.08.2012 р. по 20.03.2018 р., виходячи із наявності невиконаного зобов'язання у розмірі 32515 грн., надаючи при цьому відповідні розрахунки указаних сум.

Колегія суддів перевірила наданий розрахунок розміру інфляційних втрат та трьох відсотків річних та прийшла до висновку про його обґрунтованість.

Згідно розрахунку, 3 % річних за період з 28.08.2012 р. по 20.03.2018 р., із урахуванням невиконаного ОСОБА_4 зобов'язання у розмірі 32515 грн. становить 5425 грн. Розрахунок здійснено за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

Сума інфляційних втрат становить 43895,58 грн., що відповідає індексу інфляції за період з 28.08.2012 р. по 20.03.2018 р. та розміру заборгованості.

При здійсненні розрахунку суми інфляційних втрат також враховано аналіз практики застосування ст. 625 ЦК України, проведений Верховним Судом України.

Отже, слід стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 заборгованість унаслідок неналежного виконання зобов'язання, яка становить 49320,58 грн. та складається з інфляційних втрат, розрахованих за період з 28.08.2012 р. по 20.03.2018 р. у розмірі 43895,58 грн. і 3 % річних за період з 28.08.2012 р. по 20.03.2018 р. у розмірі 5425 грн.

Позивач також на підставі ст. 625 ЦК України просив стягнути із відповідача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 51632,06 грн. за період з 28.08.2012 р. по 20.03.2018 р.

Колегія суддів вважає, що суд підставно відмовив у задоволенні позову у цій частині, оскільки ст. 625 ЦК України не передбачено у випадку прострочення виконання грошового зобов'язання стягнення пені.

Відповідно до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із матеріалів справи видно, що позивач ОСОБА_2 поніс судові витрати із сплати судового збору у розмірі 1010 грн. - за подання позовної заяви та 1514,28 грн. - за подання апеляційної скарги, що в загальному становить 2524,28 грн.

Враховуючи те, що судом апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасоване частково із постановленням нового судового рішення, враховуючи принцип пропорційності розміру задоволених позовних вимог, слід провести розподіл судових витрат, стягнувши з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 1233,36 грн. судових витрат зі сплати судового збору. При цьому слід врахувати: 1) 100952,65 грн. - загальна ціна позову, 2) від указаної суми позов задоволено на 48,86 %, 3) 2524,28 грн. х 100 / 48,82 % = 1233,36 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382,383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 13.08.2018 р. в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів унаслідок неналежного виконання зобов'язання - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний код № НОМЕР_1, зареєстрований в АДРЕСА_2) в користь ОСОБА_2 (зареєстрований АДРЕСА_3) заборгованість унаслідок неналежного виконання грошового зобов'язання у розмірі 49320,58 грн. (сорок дев'ять тисяч триста двадцять гривень п'ятдесят вісім копійок), яка складається з інфляційних втрат, розрахованих за період з 28.08.2012 р. по 20.03.2018 р. у розмірі 43895,58 грн. та 3 % річних за період з 28.08.2012 р. по 20.03.2018 р. у розмірі 5425 грн.

В решті рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 13.08.2018 р. залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний код № НОМЕР_1, зареєстрований в АДРЕСА_2) в користь ОСОБА_2 (зареєстрований АДРЕСА_3) 1233,36 грн. (тисячу двісті тридцять три гривні тридцять шість копійок) судових витрат зі сплати судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повністю постанова суду апеляційної інстанції складена 3 грудня 2018 р.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи