Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 296/1439/16-ц

провадження № 61-10234св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренко Наталією Вікторівною, на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2016 року у складі судді: Сингаївського О. П. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 31 травня 2007 року був укладений кредитний договір №ZНТ0АК01970012, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в сумі 21 984,81 доларів США на строк до 30 травня 2012 року.

Позичальник зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним. У зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 22 листопада 2015 року утворилася заборгованість в загальній сумі 23 233,67 доларів США, з яких: 9 916,44 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 439,53 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 12 877,70 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № ZНТ0АК01970012 від 31 травня 2007 року в сумі 23 233,67 доларів США, що за курсом НБУ складає 511 605,41 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення. Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 січня 2012 року у справі № 2-2467/11 було задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором № ZНТ0АК01970012 від 31 травня 2007 року в сумі 164 598,99 грн. Позивач пропустив позовну давність для звернення до суду із позовом про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем.

У січні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» через представника Сокуренко Н. В. подало касаційну скаргу на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно висновку Верховного Суду України, який викладено у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню із відповідача у межах строку позовної давності, оскільки відносини за кредитним договором не припинилися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У березні 2017 року ОСОБА_2 надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити і залишити оскаржені рішення без змін. Заперечення мотивовані безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки позивач звернувся до суду із позовом поза межами позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що сторони 31 травня 2007 року уклали кредитний договір №ZНТ0АК01970012. Відповідно до умов договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 21 984,81 доларів США з кінцевим терміном повернення 30 травня 2012 року та сплатою процентів за користування кредитом.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 січня 2012 року у справі № 2-2467/11 було задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором № ZНТ0АК01970012 від 31 травня 2007 року в сумі 164 598,99 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином у справі, що переглядається, після заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 січня 2012 року у справі № 2-2467/11, якими на користь банку було стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором № ZНТ0АК01970012 від 31 травня 2007 року, банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Хоча суди й застосували позовну давність, що не підлягала застосуванню, про те це не вплинуло на прийняття правильних по суті та законних рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренко Наталією Вікторівною, залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило