Єдиний унікальний номер 219/7729/17 Номер провадження 22-ц/775/635/2018
Категорія 39 Номер провадження 22-ц/775/635/2018
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

судді доповідача: Новікової Г.В.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

при секретареві: Глушко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду від 11 січня 2018 року (під головуванням судді Конопленко О.С.) у справі номер 219/7729/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення спадкоємців від права на спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому посилалась на те, що вона з 24 грудня 2003 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та постійно мешкали в квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Зазначена квартира належала її чоловікові на праві власності.

Також чоловікові на праві власності належав гараж, розташований за адресою: м. Бахмут, вул.Миру,42.

03.11.2016 року її чоловік ОСОБА_4 помер.

За час свого життя ОСОБА_4 05.10.2016 року склав заповіт , яким заповів їй усе своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті. У заповіті окремо було визначено квартиру за адресою: АДРЕСА_1. У подальшому чоловік подарував їй зазначену квартиру. Тому, вказана квартира ще за життя чоловіка стала її приватною власністю і не є обєктом спадкування.

Обєктом спадкування є гараж, розташований за вказаною адресою. Коли вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, їй було відмовлено у видачі свідоцтва з посиланням на те, що зі змісту заповіту вбачається, що гараж не входить до складу спадщини, яка зазначена у заповіті.

У ОСОБА_4 від першого шлюбу є двоє дітей, сини близнюки: ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Вона і діти ОСОБА_4 звернулись до Артемівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Однак, позивач вважає, що відповідачів слід усунути від права спадкування так як спадкодавець постійно потребував матеріальної допомоги та стороннього догляду. Проте, його сини за весь час хвороби по день його смерті жодного разу не запропонували своєї допомоги батькові, не надали жодної копійки на його лікування та утримання. Більш того, відповідач ОСОБА_3 більше 20 років не спілкувався з батьком, взагалі не повідомляв про місце свого перебування і тільки коли спадкодавець був тяжко хворий, нагадав про себе, вимагаючи від хворого батька переписати на нього та брата майно.

Просила усунути від права на спадкування за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після смерті їх батька ОСОБА_4,так як вони ухилялися від надання допомоги спадкодавцю.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 11 січня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилалася на те, що не згодна з висновком суду про те, що у заповіті спадкодавець заповідав лише належну йому на праві власності квартиру, а належний спадкодавцю гараж за адресою: м. Бахмут, вул. Миру-42, увійшов до спадкової маси за законом.

Такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки зі змісту заповіту вбачається, що спадкодавець заповідав їй усе своє спадкове майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті.

Зазначила, що вона зверталась до приватного нотаріуса ОСОБА_5, який посвідчив вказаний заповіт за розясненнями і отримала відповідь про допущену технічну помилку, а саме замість фрази « у тому числі квартиру» помилково було записано «а саме квартиру». Ця помилка призвела до того, що вона позбавлена можливості прийняти спадщину на все майно, яке їй заповідав чоловік, зокрема на гараж.

Вважає, що суд в своєму рішенні виклав зміст заповіту зовсім по-іншому, а саме вказав, що спадковим майном є лише квартира.

Суд безпідставно припустився до тлумачення заповіту на свій розсуд, помінявши його зміст, тоді як це питання взагалі не було предметом позовних вимог. До предмету позову не входило питання щодо тлумачення змісту заповіту і суд не повинен був робити цього на свій розсуд, оскільки тим самим фактично позбавив її права на звернення до суду з таким позовом, тоді як для подання такого позову є всі підстави. Тому, апелянт вважає, що з описової частини рішення підлягає виключенню вказане тлумачення судом першої інстанції змісту заповіту, а саме те, що за своє життя спадкодавець склав заповіт, яким заповідав лише належну йому частину на праві власності квартиру.

Не погоджується апелянт з висновком суду про те, що позивачем не доведено факт звернення спадкодавця до відповідачів про допомогу і відмову останніх від надання такої допомоги.

Вважає, що суд мав встановити обставини, серед яких позивач немає доводити той факт, що спадкодавець звертався до спадкоємців про допомогу і вони йому відмовили в цьому.

Суд першої інстанції в рішенні спочатку визнав встановленим те, що спадкодавець дійсно перебував в безпорадному стані і те, що відповідачі мали можливість надавати йому матеріальну допомогу, а потім зробив висновок , що позивачем не надано доказів про те, що відповідачі мали можливість надавати матеріальну та іншу допомогу. Такі висновки суду є взаємовиключними, тому рішення є незаконним та необґрунтованим.

Вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження та не спростовані відповідачами наступні обставини: 1) спадкодавець через свій вік та стан здоровя перебував у безпорадному стані та перебував як матеріальної , так і не матеріальної допомоги та стороннього догляду; 2) відповідачі в силу закону зобовязані були надавати йому таку допомогу і мали можливість її надавати; 3) відповідачі умисно ухилялись від виконання свого обовязку щодо надання допомоги своєму батькові шляхом бездіяльності.

Також суд не прийняв до уваги покази свідків та не надав їм належної оцінки, не звернув уваги на той факт, що позивач сама є інвалідом ІІ групи та в силу цієї обставини доглядала за хворим чоловіком, відповідачі не брали ніякої участі у похованні свого батька.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що вважає рішення суду законним та обгрунтованим, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві. Ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення та зводяться до переоцінки доказів. Просив залишити рішення суду без змін.

В судове засідання з'явилася ОСОБА_1. Від ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без його участі. ОСОБА_2 про час та місце слухання справи повідомлений належним чином,про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання повістки (а.с. 213-215).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не зявилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту ч.ч. 5, 6 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих судам у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

Відповідно до вимог ст. ст. 13, 81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 24 грудня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про одруження .

23.05.2016 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2, що підтверджено договором дарування від 23.05.2016 року.

Згідно свідоцтва про право власності ОСОБА_4 належав гараж, розташований за адресою : Донецька область, м. Артемівськ, вул. Артема, буд.42, гараж б/н.

За висновком МСЕК від 15 березня 1996 року ОСОБА_4 встановлено безстроково другу групу інвалідності внаслідок травми, повязаної з виконанням службових обовязків.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які народились ІНФОРМАЦІЯ_1, є синами ОСОБА_4, що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

За висновком МСЕК ОСОБА_4 має інвалідність третьої групи з дитинства безстроково.

03 листопада 2016 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті 15.11.2016 року Першою Бахмутською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу за заявами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Відповідно до спадкової справи № 509/2016 до майна померлого 03 листопада 2016 року ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини звернулись його сини ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача нічим обєктивно не підтверджені, не надано належних та допустимих доказів умисного ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцеві. Такий висновок підтверджується встановленими по справі обставинами та узгоджується з положеннями ч.5 ст.1224 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з 1996 року її чоловікові була встановлена 2 група інвалідності у звязку із травмою на виробництві та періодично лікувався. В 2015 році чоловік захворів на онкологічне захворювання. Він постійно потребував матеріальної допомоги та стороннього догляду, особливо з початку 2016 року і по день смерті. Догляд за ним здійснювала вона, сини жодного разу не запропонували своєї допомоги батькові, не провідували його. Сама вона та її чоловік не просили синів надати матеріальну допомогу. Сини зустрічалися з батьком в дворі будинку та лише скандалили,вимагаючи у нього гроші.

Крім того факту, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, при зустрічах скандалили, інших доказів умисного ухилення спадкоємців від надання допомоги спадкодавцю не надано.

Не надано доказів того, що спадкодавець потребував допомоги від спадкоємця за умови отримання її від дружини, та що спадкоємці-сини мали матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Сама позивач пояснила, що її чоловік сам за життя допомагав матеріально синам, вони є інвалідами. При зустрічі з синами постійно виникали сварки,останній час вони вимагали від батька гроші.

При розгляді справи не встановлено безспірних доказів, які б свідчили про ухилення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від виконання своїх обов'язків щодо утримання батька, доказів їх винної поведінки, що була необхідність такого утримання для існування спадкодавця, а також що вони свідомо та умисно нехтували своїми обов'язками та ухилялися від їх виконання.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначив, що вони завжди підтримували родинні відносини з батьком. Він з братом є інвалідами ІІІ групи, перебувають на пенсії. Батько до своєї смерті самостійно пересувався та обслуговував себе, був в здоровому розумі та мав можливість на власний розсуд розпоряджатись своїм майном. До останнього дня свого життя батько будь-яких прохань або скарг не виказував. Матеріальної допомоги батько не просив, а навпаки казав, що допомоги не потребує та має все необхідне. Ці обставини нічим не спростовані. Навпаки, сама позивач пояснила, що за допомогою до відповідачів не зверталися, хоча і вони не цікавилися станом здоровя батька.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про сукупність фактів щодо ухилення відповідачів від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Доводи позивача, що відповідачі не підтримували родинних стосунків з померлим та за життя не спілкувались з ним, а також не приймали участі у похованні і не несли на це витрати, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги та не є підставою для усунення від права на спадкування в розумінні ст.1224 ЦК України, тому що не свідчить про ухилення їх від надання допомоги спадкодавцю.

Посилання на те, що нотаріусом було допущено помилку під час складання заповіту, для вирішення даного спору не мають правового значення.

Ураховуючи недоведеність ухилення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцю, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для усунення відповідачів від права на спадкування є правильними, обгрутованими та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначився з характером виниклих спірних правовідносин та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За встановлених обставин, постановлене судом першої інстанції судове рішення є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального та процесуального права при розгляді справи додержані. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст.367,368,374,382 ЦПК України, апеляційний суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду від 11 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24.05. 2018 року.

Судді: