Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 237/5318/16-ц

провадження № 61-27173св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від 02 серпня 2017 року у складі судді Ліпчанського С. М. та рішення Апеляційного суду Донецької області від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Дундар І.О., Корчистої О. І., Хейло Я. В.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення додаткових витрат на дитину.

Позовна заява мотивована тим, що сторони з 01 вересня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від 11 грудня 2013 року. Від шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. З червня 2013 року по теперішній час вони з відповідачем проживають окремо, дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні.

Вказувала на те, що дочка систематично хворіє на гострі респіраторні вірусні інфекції та інші захворювання. Крім того, лікарями було виявлено плоско-вальгусну деформацію стоп, розлад мовлення, нервово-м'язовий розлад, початкову стадію карієсу. Усі хвороби дитини підтверджуються записами у медичній картці, направленнями на обстеження та лікування.

Після розірвання шлюбу відповідач жодного разу не намагався отримати інформації щодо стану здоров'я дочки, хоча знав, що дитина з самого народження часто хворіє та у зв'язку з хворобою потребує посиленого харчування й постійного медичного догляду, але коштів на забезпечення додаткових витрат на утримання дитини не надавав.

Посилалася на те, що за 2013-2016 роки вона витратила на оздоровлення дитини 88 078,79 грн, при цьому домовленості щодо сплати додаткових витрат на оздоровлення дитини між сторонами по справі досягнуто не було.

Ураховуючи наведене, з урахуванням уточнень, ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_6 понесені нею додаткові витрати на утримання дочки - ОСОБА_7, у розмірі 26 750,60 грн та у подальшому 750 грн щомісячно, починаючи з дня звернення до суду із позовом та до досягнення дитиною повноліття й покласти судові витрати по справі на відповідача.

Рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 02 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у суду відсутні спеціальні знання, які б дали можливість здійснити розрахунки витрачених позивачем коштів на медикаментозне лікування дитини та правильність медичних призначень, у той час, як позивач заперечувала проти призначення експертного дослідження, а суд не може самостійно прийти до висновку про обґрунтованість суми грошових витрат, понесених нею.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5задоволено частково. Рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від 02 серпня 2017 року скасовано. Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 понесені додаткові витрати на утримання малолітньої дочки - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 9 887,26 грн та судові витрати у сумі 2 556,58 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. За загальним змістом положень СК України обидва батьки зобов'язані утримувати дитину та брати участь у додаткових витратах на дитину. Апеляційний суд вважав, що позивач понесла додаткових витрат на дочку сторін у розмірі 19 774,52 грн, тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача половину вказаної суми.

Апеляційний також дійшов висновку, що решта понесених позивачем витрат не можуть бути розцінені, як додаткові витрати на дитину, оскільки вони не викликані особливими обставинами, а пов'язані з повсякденними побутовими витратами на дитину.

У касаційній скарзі, поданій у листопада 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд надав неправильну правову оцінку наданим нею чекам та квитанціям, не врахували, що деякі ліки, у зв'язку із тим, що коли дитина починає хворіти, то початок лікування відбувається за звичайною схемою, а потім лікар призначає додаткові ліки.

На думку заявника, судами неправильно було досліджено й медичну картку дитини та інші докази, чим порушено вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У статті 212 ЦПК України 2004 року визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов ОСОБА_4, апеляційний забезпечив повний та всебічний розгляд справи, належним чином дослідив і надав правову оцінку усім наданим позивачем доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач понесла додаткових витрат на дочку сторін у розмірі 19 774,52 грн, тому з відповідача необхідно стягнути на її користь половину вказаної суми, а решта понесених нею витрат не можуть бути розцінені, як додаткові витрати на дитину, оскільки вони не викликані особливими обставинами, а пов'язані з повсякденними побутовими витратами на дитину. При цьому апеляційний суд навів свої аргументи та висновки.

Цим самим спростовуються доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд неналежним чином досліджував надані позивачем докази.

Крім того, суд апеляційної інстанції правильно вказав, що у матеріалах справи відсутні докази того, що у подальшому позивачем будуть понесені такі самі додаткові витрати на лікування, це є її припущенням, тому суд вірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4 у частині стягнення з відповідача суми додаткових витрат щомісячно.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, зводяться виключно до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи та докази були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи та наданим доказам, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Отже, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням положень статей 212-214, 316 ЦПК України 2014 року забезпечив повний та всебічний розгляд справи, об'єктивно та безпосередньо дослідив наявні у матеріалах справи доказ, вірно встановив правовідносини, що склалися, й, оцінивши усі наявні у матеріалах справи докази, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_4

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість його рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палат и Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк