Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 761/25942/15-ц

провадження № 61-2167зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів - Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Кредит ЄвропаБанк»

представники позивача: Шпиляк Андрій Михайлович, КондрашинІгор Вадимович,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5

представники відповідачів: ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянув заяву публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» про перегляд Верховним Судом рішення Шевченківського районного суду

м. Києва від 7 жовтня 2016 року у складі судді Рибака М. А., ухвали апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Кравець В. А., Мазурик О. Ф., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Євтушенко О. І.,

Євграфової Є. П., Карпенко С. О., у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири фіктивним,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Кредит Європа Банк» (далі - ПАТ «Кредит Європа Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири фіктивним, вимоги якого уточнило в ході розгляду справи та просило визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ДаничО. Ф. 12 лютого 2009 року за реєстровим № 521, що вчинений між ОСОБА_4 та

ОСОБА_5

Позов мотивовано тим, що 04 вересня 2008 року між ПАТ «Кредит Європа Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, згідно умов якого ОСОБА_4 отримав 4 000 000 доларів США.

У березні 2012 року ПАТ «Кредит Європа Банк» отримав рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 16 березня 2012 року про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 37 640 769 грн 84 коп. та 25 900 грн третейського збору та отримав виконавчий лист про його примусове виконання. Відділом примусового виконання рішень ДВС України було відкрите виконавче провадження.

27 серпня 2015 року позивачу з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, стало відомо про належність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 12 лютого 2009 року.

ОСОБА_4, знаючи про існування значної суми заборгованості перед банком та розуміючи про ризик стягнення з нього заборгованості в майбутньому, 12 лютого 2009 року здійснив дарування належного йому майна для уникнення його примусового стягнення.

У зв'язку з наведеним, позивач, посилаючись на фіктивність вказаного договір дарування квартири, просив визнати його недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня

2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 12 лютого 2009 року між сторонами було укладено договір в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно. Разом із тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірний договір було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, у зв'язку із чим правові підстави для визнання цього договору недійсним відсутні.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Кредит Європа Банк» відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_4 на час укладення оспорюваного банком правочину і до травня 2009 року належним чином виконував кредитні зобов'язання, і з червня 2010 року припинив сплачувати кредитні кошти. Договір дарування квартири був укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 12 лютого 2009 року, тобто до настання до настання вказаних обставин та за відсутності будь-яких вимог банку про погашення заборгованості або рішень про її стягнення, тому доводи банку, що ОСОБА_4, розуміючи можливі майбутні труднощі щодо повернення кредиту, завчасно уклав фіктивний правочин з рідною сестрою з метою уникнення можливого звернення стягнення на вищевказану квартиру, є припущенням. Квартира, зазначена в оспорюваному договорі, не була предметом застави (іпотеки) або іншим чином обтяжена за вищевказаним кредитним договором.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наявність родинних зв'язків між

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (рідна сестра ОСОБА_5.), факт використання ОСОБА_4 місця реєстрації у подарованій рідній сестрі - ОСОБА_5 квартирі, не свідчить про фіктивність укладеного правочину. Укладення договорів дарування частини цієї квартири у

2004 році та у 2008 році між ОСОБА_5 і ОСОБА_4, як і наявність у останніх іншого житла, не свідчить про фіктивність чи удаваність договору дарування вищевказаної квартири від 12 лютого 2009 року. Тому, згідно висновків апеляційного суду, вказані обставини не можуть бути визнані доказом фіктивності укладеного договору дарування квартири від 12 лютого 2009 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «Кредит Європа Банк» відхилено. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, встановив відсутність ознак фіктивного правочину, а тому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Судами вірно зазначено, що рішення третейського суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 37 640 769,84 грн було ухвалено 16 березня 2012 року, тобто більше ніж через три роки після укладення оспорюваного правочину.

12 грудня 2017 року публічне акціонерне товариство «Кредит Європа Банк» поштовим засобом зв'язку звернулося до Верховного Суду України з заявою про перегляд вищевказаних судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції на час подання заяви про перегляд судових рішень), а саме: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права - статей 203, 215, 234 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження неоднакового застосування зазначених норм матеріального права заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2014 року у справі № 6-211/3190/14-ц за позовом

ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору дарування квартири недійсним, в якій, на його думку зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому, зокрема, у вказаній справі суд касаційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції про визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що оспорюваний договір був вчинений за наявності непогашеного позичальником боргу перед кредитором та укладений з метою уникнення відповідальності та приховання її від кредитора.

Також, у якості підстави для перегляду судових рішень, заявник посилається на пункт 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції на час подання заяви про перегляд судових рішень), зокрема на їх невідповідність постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16, у якій викладено висновок щодо застосування статей 203, 215, 234 ЦК України.

Крім того, заявник у заяві посилається на невідповідність ухвали суду касаційної інстанції, яка є предметом перегляду, висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 11 листопада 2015 року у справі

№6-1716цс15, копію якої до заяви не додав та в чому саме полягає невідповідність та неправильне застосування одних й тих самих норм матеріального права, не зазначає.

Посилаючись на наведене, заявник просить скасувати ухвалені у справі рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України, викладено його у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України (у редакції Закону України

від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

На підставі підпункту 1 пункту 1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, заява про перегляд судових рішень передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи та додані до неї матеріали, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 3 жовтня

2017 року № 2147-VIII) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно із частиною першою статті 360-5 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_4 є позичальником за договором про надання споживчого кредиту

від 04 вересня 2008 року, укладеним з ПАТ «Кредит Європа Банк», сума кредиту на дату його укладення становить 4 000 000 доларів США.

12 лютого 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (рідна сестра ОСОБА_5) укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири, згідно якого остання отримала у дарунок квартиру

АДРЕСА_1.

03 березня 2009 року, 12 березня 2009 року та 05 січня 2012 року

ОСОБА_4 звертався до банку з проханням зменшити суму щомісячних платежів та надати відстрочку виконання кредитних зобов'язань.

27 травня 2009 року банк заявив вимогу до ОСОБА_4 про дострокове виконання кредитних зобов'язань та повернення усієї суми кредитних коштів разом із нарахованими відсотками.

23 березня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» заборгованості в розмірі 37 614 869,84 грн та витрати, пов'язані з вирішенням спору Третейським судом в розмірі 25 900 грн, а всього - 37 640 769,84 грн.

25 червня 2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження, а 22 квітня 2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу - ПАТ «Кредит Європа Банк» у звʼязку із тим, що під час примусового виконання, при перевірці майнового стану боржника, майна, на яке можливо звернути стягнення не виявлено.

Висновки судів у цій справі щодо недоведення позивачем ознак фіктивності оспорюваного договору дарування квартири, зокрема його укладення без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, зводяться до того, що договір дарування квартири був укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 12 лютого 2009 року, тобто до виникнення заборгованості по кредитному договору та за відсутності будь-яких вимог банку про погашення заборгованості або рішень про її стягнення. Рішення третейського суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 37 640 769 грн 84 коп. було ухвалено 16 березня 2012 року, тобто більше, ніж через три роки після укладення оспорюваного правочину. Обставини, на які посилається позивач не підтверджують та не доводять фіктивність укладеного договору дарування квартири, а доводи банку ґрунтуються на припущеннях.

У наданій заявником для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2014 року у справі №211/3190/14-ц, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про визнання договору дарування недійсним з підстав його фіктивності, виходив з того, що оспорюваний договір був вчинений за наявності непогашеного позичальником боргу перед кредитором та укладений з метою уникнення відповідальності та приховання її від кредитора, отже, договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, що є підставою для визнання його недійсним.

З порівняння змісту наведеного вище судового рішення вбачається, що обставини, встановлені судами у цьому рішенні є відмінними від обставин, встановлених у справі, яка переглядається, зокрема, що стосується обставин, за яких укладено договір дарування: у справі, яка є предметом перегляду - договір дарування квартири укладено за відсутності заборгованості по кредитному договору, а також будь-яких вимог банку про погашення заборгованості або рішень про її стягнення; у справі, на рішення у якій здійснюється посилання - договір укладено за наявності непогашеного позичальником боргу перед кредитором, за наявності вимог банку про погашення заборгованості та судового рішення про її стягнення.

Колегія суддів звертає увагу, що зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності у різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Ухвалення різних за змістом судових рішень має місце у разі, коли суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог, встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень

Порівняння наведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог, оскільки обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права у цих справах не є подібними.

У зазначених справах суд встановив різні фактичні обставини та прийняв рішення на підставі відповідної оцінки зібраних у справі доказів, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Також у заяві до Верховного Суду України ПАТ «Кредит ЄвропаБанк» посилається на невідповідність висновків судів, у справі, яка переглядається, правовому висновку, який викладено Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16.

Разом з тим, надана для порівняння постанова Верховного Суду України

від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16 не є прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у цій постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 203, 215, 234 ЦК України.

Висловлюючи дану позицію у справі № 6-1873цс16, Верховний Суд України виходив з того, що у справі, яка переглядалася, суди встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Установивши ці обставини, суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суди не встановили ознак фіктивності оспорюваного правочину, зокрема щодо свідомого наміру невиконання зобов'язань за кредитним договором та приховування справжніх намірів учасників правочину. Суди у цій справі встановили, що ОСОБА_4 на час укладення оспорюваного банком правочину і до травня 2009 року належним чином виконував кредитні зобов'язання, а оспорюваний банком договір дарування квартири був укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 12 лютого 2009 року, тобто до виникнення кредитної заборгованості, за відсутності вимог банку щодо її погашення та будь-якого судового рішення, в тому числі і третейського суду, про стягнення кредитної заборгованості.

При цьому, надаючи оцінку обставинам справи суди виходили з того, що наявність родинних зв'язків між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (рідна сестра ОСОБА_5), факт використання ОСОБА_4 місця реєстрації у подарованій дідній сестрі - ОСОБА_5 квартирі, не свідчить про фіктивність укладеного правочину. Укладення договорів дарування 1/3 частини цієї квартири 23 грудня 2004 року та 1/3 частини

04 листопада 2008 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4, як і наявність у останніх іншого житла не свідчить про фіктивність чи удаваність договору дарування вищевказаної квартири від 12 лютого 2009 року.

Зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року, яке є предметом перегляду у цій справі, вбачається, що, переглядаючи справу у касаційному порядку, суд касаційної інстанції врахував висновок Верховного Суду України, викладений у зазначеній вище постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, та постановлена ним ухвала, з урахуванням встановлених судами конкретних обставин цьому висновку, відповідає.

Отже, постанова Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, викладеному у цій постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Судове рішення, про перегляд якого подано заяву, відповідає висновку, викладеному Верховним Судом України у зазначеній постанові, на яку посилається заявник.

Крім того, постанова Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1716цс15, копію якої заявником не додано до заяви та на яку він посилається, також не є прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у цій постанові Верховного Суду України висновку, оскільки у даній постанові вирішено питання про усунення розбіжностей у застосуванні у подібних правовідносинах пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди». У цій справі предметом є скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 4 серпня 2014 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не визнання договору дарування недійсним з підстав фіктивності, що свідчить про відмінність предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог, встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, зі справою яка переглядається.

Ухвала суду касаційної інстанції, яка є предметом перегляду не суперечить зазначеній постанові Верховного Суду України, оскільки судом касаційної інстанції норми пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» не застосовувались і на правовідносини, що виникли у цій справі ці норми не поширюються.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим, відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України

від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, у задоволенні заяви про перегляд судових рішень необхідно відмовити.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною третьою статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, пунктом 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 7 жовтня 2016 року, ухвали апеляційного суду м. Києва від 24 січня

2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І.М. Фаловська

С. П. Штелик