Справа № 466/7171/17 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/1717/18 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

ОСОБА_3 і його представника - адвоката ОСОБА_4;

ОСОБА_5 і її представника - адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому просив суд ухвалити рішення про зменшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на утримання його доньки, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до судового наказу Шевченківського районного суду м. Львова від 07.09.2017 року, а саме: з 1/4 частки від доходу до 3 000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 07.09.2017 року Шевченківський районний суд м. Львова видав наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання їх доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття. Копію судового наказу отримано його представником 20.09.2017року.

Позивач стверджував, що його середній дохід становить близько 30 000 - 32 000 гривень в місяць, а відтак 1/4 від отримуваної позивачем суми в місяць на утримання доньки становитиме 7 500 - 8 000 гривень, що вважає необґрунтовано завищеним розміром аліментів.

Вважає, що після сплати позивачем податків, витрат на сплату комунальних послуг та інших регулярних витрат, що він несе, його дохід буде меншим від утримання, яке отримає його донька, а відтак вважає, що на утримання доньки з нього слід стягувати аліменти в розмірі 3 000 грн. (а.с. 1-3, 21-23).

Відповідачка ОСОБА_5 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_3, у якому просила суд ухвалити рішення про визначення розміру аліментів, які підлягають до стягнення з ОСОБА_3, у твердій грошовій сумі, а саме - у розмірі 16 000 грн.

Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовувалися тим, що ОСОБА_5 на даний час є безробітною та здійснює постійний догляд за своїм батьком, ОСОБА_8, якому вже 77 років і який пережив декілька інсультів, а тому потребує постійного догляду.

Крім цього, ОСОБА_5 самостійно сплачує комунальні платежі за місцем свого проживання та утримує двоє дітей, які навчаються і не мають доходів.

Вважає, що для належного утримання та забезпечення гармонійного розвитку ОСОБА_7 в місяць необхідно 16 000 грн., а 1/4 від доходу ОСОБА_3 на даний час становить 13 836, 50 грн.

Покликалася на те, що твердження ОСОБА_3 про наявність на його утриманні непрацездатної матері, ОСОБА_9, не відповідає фактичним обставинам справи, а також на наявність у ОСОБА_3 чисельних об'єктів нерухомості, які він здає в оренду, та елітного автомобіля (а.с. 101-102, 129).

Оскаржуваним рішенням первісний позов ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалено зменшити розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 на утримання доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до судового наказу Шевченківського районного суду м.Львова від 07 вересня 2017 року, з 1/4 частки від доходу до 3 000 гривень щомісячно, починаючи з часу набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів та стягнення аліментів в розмірі 16 000 грн. - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 162-171).

Дане рішення оскаржила ОСОБА_5

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні його первісного позову та задовольнити її зустрічний позов, покликаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що суд неправильно застосував норму статті 182 СК України, зокрема: не врахував у повній мірі стан здоров'я та матеріальне становище дитини, а також відсутність проблем зі здоров'ям у ОСОБА_3; те, що разом з нею проживає син сторін спору, який навчається в інтернатурі, оплату за навчання у якій здійснює лише апелянт.

Вважає помилковим висновок суду стосовно того, що середній дохід ОСОБА_3 становить близько 30 000 - 32 000 грн. в місяць, оскільки вважає, що наведеними у апеляційній скарзі розрахунками стверджується, що його чистий дохід в місяць становить 55 346 грн. (а.с. 174-179).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю правовою природою аліментами є кошти на утримання дитини.

Статтею 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ч.1), і що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2).

ОСОБА_3 у поданому ним первісному позові стверджується, що його середньомісячний дохід становить близько 30 000 - 32 000 грн.

Доводи апелянта про те, що «чистий дохід від його (ОСОБА_3) підприємницької діяльності становив 55 346 грн./місяць» доказами, які можна було б визнати належними та допустимими, не підтверджено. В той же час, твердження апелянта в цій частині спростовуються матеріалами справи, а саме: листами - роз'ясненнями Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області від 19 та 23 жовтня 2017 року (а.с. 68-73) та поданими приватним виконавцем розрахунками заборгованості ОСОБА_3 по аліментах, згідно яких до стягнення з останнього протягом періоду з вересня 2017 року по квітень 2018 року підлягали аліменти у розмірі від 1 469 грн. 89 коп. до 1 969 грн. 77 коп. і заборгованість ОСОБА_3 по аліментах за згаданий період є відсутньою (а.с. 150-151, 201): згадані розрахунки приватного виконавця стягувачкою аліментів ОСОБА_5 своїми відповідними розрахунками не спростовано.

В доводах апеляційної скарги також міститься посилання на те, що «оскільки підприємницька діяльність ОСОБА_3 полягає в основному у здачі в оренду власного нерухомого майна, існує не велика ймовірність того, що його середній дохід буде істотно змінюватися».

Як у апеляційній скарзі, так і у зустрічному позові, ОСОБА_5 наводиться перелік вище згаданого «нерухомого майна», яке (на твердження самого апелянта) є основним джерелом доходів ОСОБА_3 і яке складається з 5 (п'яти) об'єктів, а саме: 3 (трьох) нежитлових будівель на АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 та незавершеного будівництвом житлового будинку у АДРЕСА_2

В той же час, матеріалами справи стверджується та визнається апелянтом ОСОБА_5, що з вересня 2017 року в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа за її позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, а саме: про виділення їй та визнання за нею права приватної власності на всі три вище згадані нежитлові будівлі на АДРЕСА_1 і про виділення ОСОБА_3 житлового будинку АДРЕСА_1 (у якому останній фактично проживає) та незавершеного будівництвом житлового будинку у АДРЕСА_2 (а.с. 204-205).

Крім цього, на твердження апелянта, право власності на два вище згадані об'єкти нерухомості на АДРЕСА_1 було визнано за ОСОБА_3 на підставі рішень Шевченківського районного суду м. Львова від 28.01.2010 року та Галицького районного суду м. Львова від 11.10.2010 року, якими (на переконання ОСОБА_5) було «узаконено самочинне будівництво нежитлових приміщень на земельній ділянці комунальної власності, яка не була відведена для будівництва таких приміщень», що і стало підставою для звернення останньої з заявою від 10.05.2018 року до Львівської міської ради, Львівської місцевої прокуратури № 2 та прокуратури Львівської області - для відповідного реагування Львівської міської ради та органів прокуратури на згадані судові рішення (а.с. 203).

Як ствердила в суді апеляційної інстанції сама апелянт, за результатами її вище згаданих звернень Львівською міською радою вже подано апеляційні скарги на вище згадані судові рішення про визнання за ОСОБА_3 права власності на два вище згадані об'єкти нерухомості на АДРЕСА_1.

З урахуванням вище наведених обставин, доводи апеляційної скарги стосовно того, що «оскільки підприємницька діяльність ОСОБА_3 полягає в основному у здачі в оренду власного нерухомого майна, існує не велика ймовірність того, що його середній дохід буде істотно змінюватися», не можна визнати переконливими і такими, що заслуговують на увагу.

Апелянт (мама неповнолітньої) є працездатною особою, яка не перебуває на обліку в центрі зайнятості, як особа, яка шукає роботу, а відтак (у відповідності до статті 180 СК України) також є особою, яка зобов'язана утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як визнала в суді апеляційної інстанції сама апелянт, її батькові (доглядом якого, на твердження апелянта, вона займається) станом на час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції інвалідність ще не встановлювалась.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам та доказам по справі в їх сукупності і присуджений судом до стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 розмір аліментів на утримання їхньої доньки ОСОБА_7 у розмірі 3 000 грн. щомісячно відповідає засадам виваженості, справедливості та розумності. Оскаржуване рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 квітня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 10 серпня 2018 року.

Головуючий

Судді: