Провадження № 2/161/702/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

03 травня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Пушкарчук В.П

при секретарі Загоровській І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку справу за позовом ОСОБА_1онцерну "Військторгсервіс" до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерство оборони України, треті особи на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер ОСОБА_3 Компані", товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер ОСОБА_3" про витребування нежитлового приміщення із чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 «Військторгсервіс» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про витребування нежитлового приміщення із чужого незаконного володіння.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ТОВ «Інтер ОСОБА_3 Компані» та ОСОБА_2 було укладено договір суборенди №43 від 01.10.2012 року.

Відповідно до п. 1.1 даного Договору, орендар передає а суборендар приймає в строкове платне користування індивідуально визначене нерухоме майно нежитлове приміщення площею 503, 5 кв. м. розміщене за адресою: м. Луцьк, вул. Івана Огієнка, буд 20.

Відповідно до свідоцтва про право на нерухоме майно від 26.02.2008 року, нежитлове приміщення /магазин/ (приміщення з №92-1 по №92-53) /літера А-5/, загальною площею 755, 5 кв. м., яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Огієнка, 20, належить державі Україна в особі Міністерства оборони України на праві державної власності.

Відповідно до п. 1.2. договору, майно перебуває у оплатному користуванні ТОВ «Інтер ОСОБА_3 Компані» у відповідності до Договору оренди від 01.01.2012 року укладеному між ТОВ «Інтер ОСОБА_3 Компані» та ТОВ «Інтер ОСОБА_3».

Рішенням Господарського суду м. Києва від 29.08.20152 року, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2012 року та Постановою Вищого господарського суду України від 18.03.2013 року, яке набрало законної сили 27.11.2012 року, вирішено витребувати у ТзОВ «Інтер ОСОБА_3» до державної власності в оперативне управління Міністерства оборони України та у повне господарське відання ОСОБА_1 «Військторгсервіс» обєкти оренди за договором №140/5-1-01-03 від 01.01.2003 року оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства, загальною вартістю 41 638 743,73 грн в тому числі :нежитлові приміщення, магазин, (з №92-1 по 92-53), літ А-5, розміщені за адресою: м. Луцьк, вул. І.Огієнка,20.

Керівництвом ОСОБА_1 «Військоторгсервіс» було направлено вимогу до ОСОБА_2 про повернення безпідставно збереженого ним майна, усунення погіршень зазначеного майна, виплату відшкодування доходів отриманих від безпідставно збереженого майна.

Відповіддю на вимогу ОСОБА_2 повідомив, що вважає вимогу необргунтованою та відмовляється звільнити зазначене майно.

На підставі наведеного просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у господарське відання ОСОБА_1 «Військторгсервіс» нежитлове приміщення площею 503,5 кв. м., яке розміщене за адресою: м. Луцьк, вул. Івана Огієнка, буд. 20 та стягнути судові витрати по справі.

Представник позивача ОСОБА_4 до початку судового засідання подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечував. Інші учасники судового процесу в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. З огляду на абсолютність права власності власнику надаються певні способи та засоби захисту свого права. Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на нерухоме майно від 26.02.2008 року, нежитлове приміщення /магазин/ (приміщення з №92-1 по №92-53) /літера А-5/, загальною площею 755, 5 кв. м., яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Огієнка, 20, яке належить державі Україна в особі Міністерства оборони України на праві державної власності (а.с. 11).

Згідно з витягу про реєстрацію права власності КП «ВОБТІ» на нерухоме майно 16.04.2008 року прийнято рішення про реєстрацію права власності (а.с. 12).

Відповідно до Довідки від 10.11.2017 року про балансову належність основних фондів нерухоме державне майно, яке перебуває у сфері управління Міністерства оборони України та розташоване на земельних ділянках у м. Луцьку вул.. Огієнка, 20 знаходиться на балансі ОСОБА_1 «Військторгсервіс» і відповідно до Статуту, затвердженого наказом Міністра оборони України від 25.06.2005 №358 належить концерну «Військторгсервіс» на праві господарського відання (а.с. 7).

Відповідно до п. 1.2. договору, майно перебуває у оплатному користуванні ТОВ «Інтер ОСОБА_3 Компані» у відповідності до договору оренди від 01.01.2012 року укладеному між ТОВ «Інтер ОСОБА_3 Компані» та ТОВ «Інтер ОСОБА_3».

Між ТОВ «Інтер ОСОБА_3 Компані» та ОСОБА_2 було укладено договір суборенди №43 від 01.10.2012 року.

Відповідно до п. 1.1 даного Договору, орендар передає а суборендар приймає в строкове платне користування індивідуально визначене нерухоме майно нежитлове приміщення площею 503, 5 кв. м. розміщене за адресою: м. Луцьк, вул. Івана Огієнка, буд 20.

Відповідно до п. 1.3. даного Договору, майно передається в суборенду з метою його використання у господарській діяльності.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 29.08.2012 року, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2012 року та Постановою Вищого господарського суду України від 18.03.2013 року, яке набрало законної сили 27.11.2012 року, вирішено витребувати у ТзОВ «Інтер ОСОБА_3» до державної власності в оперативне управління Міністерства оборони України та у повне господарське відання ОСОБА_1 «Військторгсервіс» обєкти оренди за договором №140/5-1-01-03 від 01.01.2003 року оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства, загальною вартістю 41 638 743,73 грн в тому числі :нежитлові приміщення, магазин, (з №92-1 по 92-53), літ А-5, розміщені за адресою: м. Луцьк, вул. І.Огієнка,20.

Відповідно до ст. 82 ч.4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частинами 2 та 3 ст. 774 ЦК України встановлено, що строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Таким чином, з моменту розірвання договору оренди №140/5-1-01-03 від 01.01.2003 року за рішенням суду, припинив свою дію і договір суборенди від 01.10.2012 року.

Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Відповідно до ст. 387 ЦК правом витребування майна із чужого незаконного володіння наділений саме власник майна, з володіння якого воно вибуло. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 07.02.2014. передбачено, що відповідно до ст. 387 ЦК та ч.3 ст. 12 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Відповідно до пунктів 25, 26 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно положень ч. І ст. 388 ЦК, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Необхідно зазначити, що у постанові від 18.09.2013 у справі № 6-92цс13 Верховний Суд України висловив правову позицію щодо застосування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішень Європейського суду з прав людини у справах про витребування майна з чужого незаконного володіння. Так, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1, зокрема вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Більше того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-ІV «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям. Витребування спірного майна та повернення до державної власності в особі Міністерства оборони України у господарське відання ОСОБА_1 «Військоторгсервіс» відповідає критерію законності: витребування із його власності спірного майна здійснюється саме на підставі норми ст. 388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості і передбачуваності.

За таких обставин, позов в частині витребування майна з чужого незаконного володіння в користь позивача підлягає до задоволення.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сплачених та документально підтвердженого судового збору в сумі 2 235 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 45, 76, 77, 81, 263, 265, 280, 354 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 387, 388 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у господарське відання ОСОБА_1 «Військторгсервіс» нежитлове приміщення площею 503,5 кв. м., яке розміщене за адресою: м. Луцьк, вул. Івана Огієнка, буд. 20

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 «Військторгсервіс» 2235 (дві тисячі двісті тридцять пять) грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_5