Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 494/498/16-ц

провадження № 61-5303св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Пашковська Людмила Григорівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Вадовської Л. М., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду, у якому просив визначити йому додатковий строк у межах трьох місяців з дня набрання чинності рішенням суду.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року матері, ОСОБА_4, відкрилася спадщина на земельну ділянку, площею 5, 33 га, розташовану на території Вікторівської сільської ради Березівського району Одеської області. У встановлений законом строк він, будучи інвалідом III групи, не зміг звернутись до нотаріуса для оформлення спадщини у зв'язку із важким емоційним станом та перебуванням на лікуванні у місті Одесі. Оскільки заявник є спадкоємцем за заповітом і пропустив з поважних причин строк для прийняття спадщини, змушений звернутись до суду із позовом.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 25 серпня 2016 року позов задоволено, визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання ним заяви до Березівської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини у межах трьох місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що згідно з роз'ясненням державного нотаріуса від 28 листопада 2015 року № 1308/01-16 позивач, який є сином спадкодавця, звертався до нотаріуса з пропуском встановленого шестимісячного строку з приводу прийняття спадщини. Однак він не зміг звернутись до нотаріуса протягом шести місяців у зв'язку з інвалідністю, важким емоційним станом після смерті матері та хворобою опорно-рухового апарату.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що позивач всупереч частині першій статті 60, частині третій статті 10 ЦПК України 2004 року не довів допустимими доказами у справі поважність причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, у зв'язку із чим, оцінивши зібрані докази у їхній сукупності, колегія дійшла висновку, що позов ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не підлягає задоволенню у зв'язку з недоведеністю вимог. З огляду на зазначене суд першої інстанції невірно встановив обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що згідно із наданими медичними довідками ОСОБА_2 після смерті його матері у шестимісячний строк не звернувся до нотаріуса, оскільки тяжко хворів, знаходився на лікуванні у м. Одесі у період з 16 квітня до 19 листопада 2015 року, що, на його думку, є поважними причинами, пов'язаними з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на звернення до нотаріуса із відповідною заявою. Суд апеляційної інстанції безпідставно вдався до переоцінки доказів, які були належним чином досліджені судом першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2018 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги за заповітом після смерті матері - ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Спадковим майном є земельна ділянка АДРЕСА_1, площею 5, 33 га, що розташована на АДРЕСА_2, яка належала спадкодавцю ОСОБА_4

Зазначену земельну ділянку згідно із заповітом від 16 березня 2007 року ОСОБА_4 заповіла своєму сину ОСОБА_2

Згідно із роз'ясненням державного нотаріуса від 28 листопада 2015 року № 1308/01-16 позивач звернувся до нотаріуса з пропуском встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини та йому рекомендовано звернутись до суду з відповідним позовом.

Судами встановлено, що згідно із медичними довідками ОСОБА_2 з 15 лютого 1993 року до 19 лютого 1993 року був тимчасово непрацездатний, а також з 17 серпня 1994 року йому встановлена безстроково інвалідність ІІІ групи за загальним захворюванням.

Відповідно до довідки Березівської центральної районної лікарні від 23 серпня 2016 року позивачу поставлений діагноз: деформуючий артроз ІІІ ступеня лівого колінного суглоба.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що надані виписки від 18 листопада 2015 року не можуть вважатись належними доказами, оскільки взагалі незрозуміло їх походження, вони не завірені та їх неможливо прочитати.

Верховний Суд не може погодитись із такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

У частині першій статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1272 ЦК України за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У частині третій цієї статті зазначено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

В оцінці обставин справи Верховний Суд виходить з того, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд зобов'язаний дослідити поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно до абзацу чотирнадцятого пункту 27 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції врахував положення зазначених норм ЦК України, а також усталену практику його застосування, та, дослідивши поважність причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 встановив, що ОСОБА_2 своєчасно не реалізував своє право на прийняття спадщини у зв'язку з поважними причинами, а тому дійшов правильних висновків про наявність підстав для встановлення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини.

З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції необхідно визнати помилковими щодо відсутності підстав для задоволення позову та скасування судового рішення, яке відповідає закону.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи.

Принцип пропорційності тісно пов'язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід'ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв'язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Апеляційний суд, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, не врахував принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В оцінці доводів касаційної скарги, законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення Верховний Суд врахував також зміст волевиявлення спадкодавця, сформульоване у складеному нею за життя заповіті від 16 березня 2007 року, пріоритетність спадкування за заповітом, що відповідає духу Цивільного кодексу України.

Також Судом враховано наявність у позивача інвалідності, його похилий вік, характер захворювання, що безпосередньо зумовлює об'єктивну обмеженість можливості у його вільному пересуванні, а також той факт, що позивач звернувся до нотаріальної контори із досить незначним за тривалістю пропуском строку, який не перевищує місяця після спливу шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Верховний Суд не встановив факту порушення прав та інтересів інших осіб.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року скасувати.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 25 серпня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

Г. І. Усик