ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року

м.Суми

Справа №576/1749/18

Номер провадження 22-ц/788/2289/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 17 жовтня 2018 року у складі судді Колодяжного А.О., ухвалене у м. Глухів,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, мотивуючи вимоги тим, що 04 травня 2018 року з вини ОСОБА_2, який керував автомобілем Урал 375, що належить на праві власності ОСОБА_3, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено його автомобіль.

Зазначав, що у страхової компанії, в якій була застрахована відповідальність автомобіля Урал, на даний час анульовано ліцензію.

Крім того вказував, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та пошкодження автомобіля, тобто фактичного його знищення, йому завдано моральну шкоду.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 166176 грн 25 коп, а також стягнути з ОСОБА_2 на його користь на відшкодування моральної шкоди 50000 грн.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 17 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні позову про стягнення майнової шкоди з ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704 грн 80 коп судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у матеріалах відсутні дані про те, що автомобіль Урал дійсно застрахований, договір страхування відповідачами не надано. Страхова компанія ТДВ СТ «Домінанта», у якій було застраховано відповідальність автомобіля Урал 375, реєстраційний номер НОМЕР_1, позбавлена ліцензії, а тому він має право на відшкодування майнової шкоди саме з власника транспортного засобу, як це передбачено ст. 1187 ЦК України. Крім того зазначав, що моральна шкода, яка йому заподіяна, є значно більшою, ніж стягнута судом.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України так інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову (166176,25 грн - вимога майнового характеру та 50000 грн - вимога немайнового характеру) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2018 року: 1762 грн х 100 = 176200 грн), справа визнана малозначною і тому її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що постановою Ямпільського районного суду Сумської області від 22 травня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. Постанова набрала законної сили 04 червня 2018 року (а.с. 11-12).

У вказаній вище постанові суду зазначено, що 05 травня 2018 року близько 18-10 год. ОСОБА_2, керуючи автомобілем Урал 375, реєстраційний номер НОМЕР_1, та рухаючись по вул. Пушкіна у м. Глухів Сумської області по другорядній дорозі, не надав переваги у русі автомобілю Fiat, реєстраційний номер НОМЕР_2, який рухався по головній дорозі по вул. Терещенків у м. Глухів, внаслідок чого відбулося зіткнення транспортних засобів, транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

За приписами ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що власником автомобіля Урал 375, реєстраційний номер НОМЕР_1, є ОСОБА_3 (а.с. 34).

ОСОБА_1 користувався автомобілем Fiat, реєстраційний номер НОМЕР_2, на підставі довіреності ОСОБА_4 від 30 березня 2018 року. За змістом довіреності ОСОБА_4 уповноважила позивача від її імені розпоряджатись належним їй транспортним засобом (в тому числі користуватись) та одержувати належне їй відшкодування за заподіяну шкоду (а.с. 23, зворот).

Позивачем у позовній заяві зазначено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Урал 375 була застрахована ТДВ «СТ «Домінанта», проте, він обрав спосіб захисту свого порушеного права шляхом звернення вимоги безпосередньо до особи, що завдала йому шкоди.

З розпорядження національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 07 червня 2018 року № 866 вбачається, що анульовано ліцензію ТДВ «СТ «Домінанта» на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме у сфері страхування (а.с. 35-36).

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 мотивовано тим, що ОСОБА_2 допустив порушення Правил дорожнього руху, які призвели до дорожньо-транспортної пригоди, чим завдав позивачу моральної шкоди, яка підлягає стягненню з нього на користь ОСОБА_1 в сумі 2000 грн. Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги, пред'явлені до власника автомобіля ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, оскільки позивач не звертався до страховика відповідача та ним не отримано його відмову у виплаті страхового відшкодування.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Стаття 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 755/18006/15-ц.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається зі змісту позовної заяви (а.с. 4), позивач зазначив, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Урал 375 застрахована ТДВ «СТ «Домінанта», проте, він обрав спосіб захисту свого порушеного права шляхом звернення вимоги безпосередньо до особи, що завдала йому шкоди. Тобто, він визнав цю обставину і вона не підлягала доказуванню в суді першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, і вважається встановленою судом.

Отже, ОСОБА_1, всупереч вимогам ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не довів те, що він звертався із заявою до страхової компанії про настання страхового випадку та йому відмовлено було страховиком у виплаті страхового відшкодування.

Доводи апеляційної скарги про те, що страховою компанією позивачу не відшкодовувались виплати відповідно до договору страхування, оскільки ТДВ «СТ «Домінанта», у якій було застраховано відповідальність власника автомобіля Урал 375, анульовано ліцензію на провадження господарської діяльності висновку суду не спростовують, оскільки за даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» не є банкрутом та не перебуває у процесі припинення.

Крім того, згідно з приписами ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі неможливості страховою компанією виконати зобов'язання через неплатоспроможність, то шкоду потерпілим відшкодовує в порядку регламентної виплати Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Також вказаною нормою закону передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 передчасно звернуся з позовними вимогами про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, до власника застрахованого транспортного засобу ОСОБА_3

За приписами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як убачається з постанови Ямпільського районного суду Сумської області від 22 травня 2018 року ОСОБА_2 визнав вину у вчиненні адміністративного правопорушення, а саме те, що він порушив правила дорожнього руху, які призвели до дорожньо-транспортної пригоди та пошкодження транспортного засобу.

Тому колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача відшкодування моральної шкоди, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, у розмірі 2000 грн.

Доказів завдання моральної шкоди у більшому розмірі позивач суду не надав.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Апеляційний суд вважає, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідив всі докази у справі, надав їм належну оцінку, застосував положення законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ч. 13 ст.7, ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 17 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

С.С. Ткачук