Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 640/4491/16-ц

провадження № 61-26849св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у березні 2016 року звернулась до суду з позовом, у подальшому уточненим, до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк), ОСОБА_4 про припинення поруки.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 22 січня 2008 року між нею, ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір поруки № 834/19-27/35/8-17, згідно з умовами якого поручитель зобов'язаний перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором від 22 січня 2008 року № 834/18-27/35/8-17.

У березні 2016 року ОСОБА_3 дізналася, що її майно знаходиться під арештом, накладеним у виконавчому провадженні зі стягнення з неї та ОСОБА_4 заборгованості за кредитом. Виконавчий лист видано Дніпровським районним судом міста Києва на підставі рішення Третейського суду при Асоціації українських банків від 07 грудня 2011 року.

Про розгляд справи у третейському суді поручитель не була повідомлена. Копію рішення Третейського суду при Асоціації українських банків від 07 грудня 2011 року вона отримала безпосередньо у Харківській обласній філії АКБ «Укрсоцбанк» та при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження у березні 2016 року. Згідно з рішенням заборгованість за кредитом виникла у 2011 році, однак жодних повідомлень про виникнення заборгованості та обов'язку поручителя виконати свої зобов'язання перед позичальником вона не отримувала.

Рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків стягнуто заборгованість за кредитним договором достроково у повному обсязі з урахуванням процентів за користування кредитними грошовими коштами. Борг за кредитом виник з 13 квітня 2010 року, а банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості солідарно з боржника та поручителя тільки 16 листопада 2011 року.

Зважаючи на наведене, ОСОБА_3 просить визнати припиненою поруку за договором, укладеним 22 січня 2008 року між нею, ОСОБА_4 та АКСБР «Укрсоцбанк», разом з договором від 25 травня 2009 року № 1 про внесення змін до договору поруки з 13 жовтня 2010 року.

Як на правові підстави позову ОСОБА_3 посилалася на правила статей 16, 203, 215, 217, 228, частини четвертої статті 559, статей 598, 628, 638, 651, 653 ЦК України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір поруки від 22 січня 2008 року № 834/19-27/35/8-17, укладений між ОСОБА_3, ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, припиненим з 13 жовтня 2010 року.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що у договорі поруки не встановлено строку, після спливу якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 5.2) про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Зважаючи на наведене, суд першої інстанції зробив висновок, що дія договору поруки від 22 січня 2008 року № 834/19-27/35/8-17 фактично припинена з 13 жовтня 2010 року - відповідно до розрахунку заборгованості, який визначений у позові, поданому до третейського суду.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим відмовлено.

Апеляційний суд у своїх висновках зазначив, що судом першої інстанції розглядалися позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим, а не про визнання поруки припиненою. Саме стосовно цих вимог ухвалено рішення та визнано договір поруки припиненим. Оскільки судом застосовано неналежний спосіб захисту цивільних прав, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову. Питання про визнання поруки припиненою апеляційним судом не досліджувалося.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просила скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Заявник посилалася на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_3 уточнила свої позовні вимоги, просила визнати припиненою саме поруку, а не договір поруки, як зазначив апеляційний суд, оскільки нею було обрано спосіб захисту, передбачений законодавством України. Встановивши порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд, на переконання заявника, мав змінити або скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити рішення по суті позовних вимог щодо припинення поруки.

У відзиві ПАТ «Укрсоцбанк» просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. На переконання банку, вимога до поручителя пред'явлена у строки, визначені чинним законодавством, а тому договір поруки є дійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Згідно із статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22 січня 2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладений договір поруки № 834/19-27/35/8-17, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібним Д. І. за № 141.

Рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків від 07 грудня 2011 року стягнуто заборгованість за кредитним договором від 22 січня 2008 року № 834/18-27/35/8-17 достроково у повному обсязі з урахуванням процентів за користування кредитними грошовими коштами, відповідно до якого заборгованість за кредитом виникла у 2011 році, проте повідомлень про виникнення заборгованості та обов'язку поручителя виконати свої зобов'язання перед позичальником ОСОБА_3 від банківської установи не отримувала.

У договорі поруки № 834/19-27/35/8-17 строк, на який укладений договір, не встановлений, у договорі від 25 травня 2009 року № 1 про внесення змін до договору поруки також строк, на який укладено договір поруки, не зазначено, а зазначено лише кінцевий термін повернення кредиту - 10 січня 2020 року. Також у договорі поруки від 22 січня 2008 року не визначено умови, за яких він припиняється.

Щодо обраного способу захисту

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За статтею 4 ЦПК України 2004 року здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої, пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення правовідношень.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини другої статті 31 ЦПК України 2004 року позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

ОСОБА_3 скористалась своїм правом та 15 лютого 2017 року звернулась до суду першої інстанції із заявою про уточнення позовних вимог (том 1, а.с. 253), у якій просила визнати припиненою поруку, а не договір поруки, як зазначив апеляційний суд.

Таким чином, апеляційний суд зробив помилковий висновок про обрання позивачем неналежного способу захисту та про відмову у задоволенні позову з цих підстав.

Одночасно, зробивши висновок про застосування судом першої інстанції способу захисту, не передбаченого законодавством України та договором, апеляційний суд не перевірив, чи є по суті правильними висновки суду першої інстанції про припинення поруки.

Щодо правових підстав припинення поруки

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення виконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців (якщо інший строк не передбачений договором поруки) з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем) .

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У підпунктах 3.3.8, 3.3.9 договору кредиту, укладеного між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, зазначено, що позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному пунктом 1.1 договору; достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених договором.

Відповідно до пункту 4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, зазначених у підпунктах 3.3.8, 3.3.9 цього договору протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

За пунктом 1.1 договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу) у розмірі, в строки та в порядку, передбачені договором кредиту від 22 січня 2008 року № 834/18-27/35/8-17.

Відповідно до підпунктів 3.1.1, 3.1.2 договору поруки поручитель зобов'язаний протягом одного робочого дня від дати отримання повідомлення кредитора про невиконання позичальником зобов'язання, забезпеченого порукою, виконати відповідне зобов'язання шляхом перерахування непогашеної суми кредиту, відсотків, а також суми штрафних санкцій на відповідний рахунок кредитора. У випадку невиконання позичальником та поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, відповідати перед кредитором як солідарні боржники всім своїм майном, на яке згідно з чинним законодавством України може бути звернено стягнення.

Згідно з підпунктом 3.3.1 кредитор зобов'язаний протягом одного робочого дня від дати невиконання позичальником зобов'язання, забезпеченого порукою, повідомити про це поручителя з наданням інформації щодо обсягів виконаного позичальником зобов'язання та невиконаного зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, оскільки договором кредиту передбачено порядок настання обов'язку дострокового виконання основного зобов'язання, то з часу настання такого обов'язку для поручителя починає перебіг строк пред'явлення вимоги банком про виконання зобов'язання.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання або виконання зобов'язання в повному обсязі відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку або в цілому.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу річного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12

(провадження № 14-145цс18), відповідно до якого строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не врахував наведених норм матеріального права та обставин справи.

Одночасно Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції з тих підстав, що позивач просила припинити поруку, що є належним й правомірним способом захисту порушених прав відповідно до правил статті 16 ЦК України. Наведеного суд першої інстанції не врахував, ухвалив рішення про припинення договору поруки, а не правовідносин, що виникли з цього договору.

Ухвалюючи рішення про припинення договору поруки, суд першої інстанції також не врахував умов кредитного договору щодо обов'язку позичальника дострокового повернення суми кредиту у разі прострочення зі сплати заборгованості на 60 днів. При цьому, згідно з підпунктом 1.1.1 та пунктом 1.1 кредитного договору визначено, що кредит повертається щомісячними платежами до 10 числа кожного місяця згідно з графіком.

Відповідно до дослідженого судом першої інстанції розрахунку заборгованості останній платіж, після якого прострочено позичальником погашення заборгованості на 60 днів, був здійснений 12 травня 2009 року, а наступний - 10 серпня 2009 року. Таким чином, строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором настав 10 серпня 2009 року, який є 61 днем прострочення погашення заборгованості. Здійснення цього дня часткового погашення заборгованості не впливає на настання обов'язку позичальника дострокового погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі.

Таким чином, враховуючи, що на 61 день позичальник не виконав обов'язку із дострокового погашення заборгованості за кредитом, із 62 дня у банку виникло право пред'явлення вимоги до поручителя протягом шести місяців, тобто до 10 лютого 2010 року, що дає підстави для висновку, що порука припинена з 11 лютого 2010 року. Таким чином, оскільки з позовом банк звернувся до третейського суду лише 16 листопада 2011 року, інших вимог поручителю не пред'являлося, на момент пред'явлення позову до третейського суду, порука припинилася.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню, то судові витрати, понесені у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції, підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках на користь позивача, а саме у розмірі по 551, 20 грн із кожного.

Судовий збір за подання касаційної скарги також підлягає стягнення із відповідачів в рівних частках на користь заявника, що становить 727, 58 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 про припинення поруки задовольнити.

Припинити з 11 лютого 2010 року поруку ОСОБА_3 за договором поруки від 22 січня 2008 року № 834/19-27/35/8-17, укладеним між ОСОБА_3, Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4.

Стягнути в рівних частках з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі по 551, 20 грн із кожного.

Стягнути в рівних частках з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі по 727, 58 грн із кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик