21.11.2018 Справа № 337/5219/17
Провадження 2/337/438/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Гнатик Г.Є.

за участю секретаря Побережної О.В.

адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна що є у спільній сумісній власності, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна, набутого під час шлюбу, який обґрунтувала тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 24.04.2010 року, який розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24.11.2016 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу мешкає з нею. Під час сумісного життя в зареєстрованому шлюбі за договором купівлі-продажу від 20.10.2012 року, сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1, вартістю 285 602 грн., яка була зареєстрована за позивачем. Для придбання спірної квартири нею було внесено особисті кошти, отримані у позику від матері в сумі 182 400 грн., решта коштів в сумі 103202 грн. були спільними коштами подружжя, а тому вважає, що частки співвласників мають бути визначені з урахуванням сум, внесених на придбання спірної квартири кожною зі сторін, тому просила поділити вказане майно, визнавши за нею право власності на 41/50 частину квартири АДРЕСА_2.

Ухвалою від 22.01.2018 року за даним позовом у справі відкрито провадження, визначено про розгляд справи у загальному позовному провадженні, розпочато підготовче провадження.

14.02.2018 року від відповідача ОСОБА_4 до суду надійшла зустрічна позовна заява про поділ майна подружжя та відзив на позов ОСОБА_2, в яких він первісний позов визнав частково та зазначив, що не погоджується із визначеним позивачем ОСОБА_2 розміром часток співвласників в обєкті спільної сумісної власності подружжя. Спірна квартира була придбана за 35 700 доларів США з офіційним курсом 799,3 грн. за 100 доларів США. На її придбання були витрачені грошові кошти, які надала мати позивача в сумі 13 000 доларів США та які надала його родина в сумі 13 000 доларів США, що складало близька по 104 000 грн. Решта коштів це були заощадження подружжя та кошти, отримані на підставі кредитного договору від 27.09.2012 року в сумі 38806 грн. 40 коп. Отже з урахуванням сум, внесених на придбання спірної квартири кожною зі сторін, частки співвласників є рівними. Просить в позов ОСОБА_2 задовольнити частково, його зустрічний позов задовольнити та в порядку поділу майна, що є обєктом спільної власності подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири№70 в будинку №26 по вул. Маршала Судця у м. Запоріжжі.

Ухвалою від 16.02.2018 року зустрічна позовна заява ОСОБА_4 прийнята до спільного розгляду з первісним позовом та розпочате підготовче провадження в обєднаній справі.

07.03.2018 року до суду від первісного позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на зустрічний позов, в яких вона позов не визнала повністю з підстав, викладених в її позовній заяві, наполягаючи, що квартира придбана за 285 602 грн. (36 000 доларів США). Для придбання спірної квартири її мати надала подружжю 182 400 грн. (23 000 доларів США), відповідач надав лише власні 59760 грн. (7500 доларів США), інші кошти подружжя мало за рахунок кредиту в сумі 36200 грн. (близько 4500 доларів США).

Ухвалою від 20.03.2018 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5, а також відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_1, підтримали свої позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та зустрічній позовній заяві відповідно.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до таких висновків.

Так, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.04.2010 року, який розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24.11.2016 року.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу мешкає з позивачем ОСОБА_2

Під час перебування в зареєстрованому шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за № 572, позивачем ОСОБА_2 за ціною 285 602 грн. придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 73,79 кв.м. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.10.2012 року за позивачем ОСОБА_2

Судом також встановлено, що 20.10.2012 року було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, за яким мати позивача ОСОБА_2 ОСОБА_7 продала вищевказану квартиру, що належала їй на праві приватної власності, отримавши за продаж грошові кошти в сумі 182 400 грн.

Згідно з розпискою від 20.10.2012 року позивач ОСОБА_2 отримала від матері 23000 доларів США для купівлі квартири.

Крім того, 20.10.2012 року укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_4, за яким відповідач ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_8 купила1/4 частину квартири, що належала йому на праві приватної власності, отримавши за продаж грошові кошти в сумі 59760 грн. 50 коп.

Згідно з розпискою від 20.10.2012 року відповідач ОСОБА_4 отримав від батька13000 доларів США за продану 1/4 частину квартири АДРЕСА_5.

Також судом встановлено, 27.09.2012 року ОСОБА_4 уклав з ПАТ «Перший Український ОСОБА_9» кредитний договір №17395874, згідно якого отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 36200 грн.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що їй належала квартира АДРЕСА_6, у якій раніше проживала її дочка. Пізніше вона вирішила продати цю квартиру і вкласти гроші у придбання квартири для сімї дочки. Квартиру вона продала 20.10.2012 року за 23 тис. доларів США. Відразу після укладання угоди відчуження її власної квартири АДРЕСА_7, отримавши гроші від угоди, вона передала грошові кошти в сумі 23 000 доларів США своїйдоньці ОСОБА_2 для придбання трикімнатної квартири. Також ОСОБА_4 отримав за свою частину квартири грошові кошти у сумі 10000 доларів США. Від доньки вонаотримала розписку із зобовязанням повернути гроші до 20.10.2017 року. Гроші дочка брала в інтересах сімї. Після цього, в той же день, донька зі своїм чоловіком, за гроші, запозиченінею та додані подружжям, купили спірну квартиру.Позичені гроші дочкою, до теперішнього часу дочка не повернуто, до суду з приводу повернення грошових коштів вона не зверталася.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що 20.10.2012 року ОСОБА_2 продала свою однокімнатну квартиру і придбала для своєї сімї трикімнатну квартиру. Йому відомо, що 10 000 доларів США отримані були за продаж частини квартири, яка належала ОСОБА_4, 3000 доларів їм компенсували за ремонт у квартирі батьків, а 23 000 доларів коштувала однокімнатна квартира ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_11 пояснила у судовому засіданні, що спочатку подружжя проживало у квартирі ОСОБА_2, яку їй купили її батьки, потім у квартирі батьків ОСОБА_4, а потім ОСОБА_12 продала свою квартиру і в цей же день придбали для сімї трикімнатну квартиру. Також їй відомо, що ОСОБА_4 також вкладав грошові кошти за продаж своєї частини квартири. Про обставини укладання договорів купівлі- продажу їй відомо зі слів ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що йому зі слів ОСОБА_2 і ОСОБА_4 йому відомо, що ОСОБА_4 продав свою ? частину квартири за 10 000 доларів США, ОСОБА_2 продала квартиру за 23 000 долари США, яка належала її матері, та за ці кошти придбали трикімнатну квартиру.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснив, що позивач ОСОБА_4 є його сином. Коли ОСОБА_2 і ОСОБА_4 вирішили придбати собі власне житло, щоб зібрати грошові кошти на придбання квартири, ОСОБА_4 здійснив продаж належної йому ? частини квартири. Покупцем вказаної частини був ОСОБА_15, який є чоловіком його доньки та рідної сестри позивача. За продаж ? частини квартири ОСОБА_4. отримав грошові кошти в сумі 13000 доларів США, що, навіть з урахуванням частково проведеного ремонту у квартирі, перевищувало ринкову вартість його частки квартири. Проте така завищена сума була сплачена ОСОБА_4 свідомо, оскільки саме така сума була необхідна для придбання квартири. В подальшому його дружина подарувала ОСОБА_15 належну їй ? частину квартири, що було умовою сплати ОСОБА_4 суми, що перевищувала ринкову вартість його частки в квартирі. Розписку про отримання грошей ОСОБА_4 написав саме йому-батькові, оскільки саме він виступав ініціатором та гарантом виконання всіма учасниками домовленості взятих на себе обовязків.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснив, що він є зятем ОСОБА_4, його дружина сестрою ОСОБА_4 Вони з дружиною викупили у ОСОБА_4 ? частину його кварт за 13 000 доларів США, гроші отримали з продажу квартири його бабці. Обставини придбання квартири ОСОБА_2 і ОСОБА_4 йому невідомі.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Вирішуючи справу в частині позовних вимог сторін про визнання права власності на певну частину спірної квартири, як на спільне сумісне майно подружжя, суд виходить з того, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, у сімейному законодавстві як на час придбання спірної квартири, такі і на момент розгляду справи судом, діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.77,78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. 12, 13, 81 ЦПК України). При цьому, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено в ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої ст.61 СК України кореспондує частині четвертій ст.65 СК Україні, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс16.

Зясувавши усі обставини справи та оцінивши надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів та заперечень з точки зору їх належності, допустимості, достатності та достовірності, суд прийшов до висновку, що квартира АДРЕСА_8 об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя.

Жодних обставин, які б свідчили про те, що ця обставина ким-небудь оспорюється, судом не встановлено.

При цьому, суд виходить з того, що спірна квартира придбана сторонами в період зареєстрованого шлюбу та за спільні кошти, отримані від матері позивача ОСОБА_2, за кошти отримані від відчуження ? частини квартири відповідача ОСОБА_4 та за кошти отримані подружжям на підставі кредитного договору №17395874 від 27.09.2012 року, який було укладено відповідачем ОСОБА_4 в інтересах сімї і з метою придбання майна, яке використовувалось в інтересах сімї.

Крім того, суд не приймає до уваги розрахунок, який зазначено ОСОБА_2 у відзиві на зустрічний позов, відповідно до якого ОСОБА_2 визнає факт надання ОСОБА_4 на придбання спірної квартири власних коштів в сумі 59760 грн. (сума, яка вказана в договорі купівлі-продажу), а вважає доведеним, що ОСОБА_4 здійснив відчуження своєї ? частки кватири саме за 13000 доларів США, оскільки отримання такої суми грошових коштів ОСОБА_4 було неодноразово визнано ОСОБА_7 у судових засіданнях.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ст.71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченихЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання (п.23постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Крім того, вирішуючи питання про поділ неподільної речі, необхідно застосовувати положення ч.4,5 ст.71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення одного з подружжя до суду з таким позовом (ст.11 ЦПК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно в їх спільній частковій власності (п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Проаналізувавши викладені норми законодавства, суд вважає, що спірне нерухоме майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні, в т.ч. в силу запозичення позивачкою грошових коштів у матері для придбання квартири, як на то вона посилається в позові, суд не знаходить.

В той же час, суд враховує вимоги пунктів 1-3 ч. 1 та ч.7ст. 57 СК України, які визначають, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, нимза час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Перевіряючи доводи позивача ОСОБА_2 про те, що на придбання спірної квартири витрачено їїособисті коштив розмірі 182 400 грн., які вона отримала від матері, та які остання набула внаслідок продажу належної їй на праві приватної власності квартири, суд, з урахуванням позиції позивача про використання спірної квартири для задоволення потреб сім'ї, враховує, що вказані запозичені грошові кошти були запозичені ОСОБА_2, розписку про отримання грошових коштів писала ОСОБА_2, доказів того, що ОСОБА_4 був обізнаний про написання ОСОБА_2 вказаної розписки, суду не надано, а доводи адвоката ОСОБА_1 про те, що про написання ОСОБА_2 розписки матері про отримані грошові кошти, ОСОБА_4 дізнався у процесі розгляду справи судом, нічим не спростовані. Крім того, вказана розписка не містить підпису ОСОБА_4 про те, що вказані грошові кошти отримані в інтересах сімї та він дає згоду на отримання таких грошових коштів у позику.

Відповідно до вимог ст.65 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Доказів того, що договір позики було укладено в інтересах сімї, суду не надано, тому доводи ОСОБА_2 щодо необхідності визнання за нею права власності на майно подружжя у розмірі 41/50 частин, не можуть бути взяті до уваги судом.

Доказів про витрачання позивачем ОСОБА_2 особистих коштів на придбання спірної квартири, зокрема, коштів, які належали їй до одруження, подаровані або отримані у спадщину, суду не надано.

За таких обставин у суду немає підстав визнавати, що спірна квартира була придбана, зокрема, за рахунок коштів в розмірі 182 400 грн., які належали особисто позивачці.

На підставі викладеного, оцінивши обставини справи, надані сторонами докази в їх сукупності, проаналізувавши норми діючого законодавства, суд прийшов до висновку, що квартира АДРЕСА_1, яка придбана під час зареєстрованого шлюбу сторін, є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя та підлягає поділу між сторонами в рівних частках, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частку квартири і залишивши квартиру у їх спільній частковій власності.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_16 при подачі первинного та зустрічного позову сплатили суму судового збору 2340 грн. 02 коп. і 1300 грн., відповідно. Позовні вимоги ОСОБА_2 у частині визнання за нею права власності на 41/50 частину квартири підлягають задоволенню частково, а тому суд вважає, що сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній судовий збір, сплачений при подачі кожним з них при зверненні до суду, тому у частині стягнення сум судових витрат- судового збору, сторонам варто відмовити.

Враховуючи вказане вище, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_17. і ОСОБА_16 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст.141,258, 259,263-265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 Василівнидо ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, стягнення судових витрат, задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, стягнення судових витрат, задовольнити частково.

Поділити спільне майно колишнього подружжя ОСОБА_2 та ФармагеяАндрія Анатолійовича.

В порядку поділу майна визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2, народилася у м.Запоріжжі, ІПН)право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу майна визнати за ОСОБА_3( ІНФОРМАЦІЯ_3, народився у м.Запоріжжі, ІПН НОМЕР_1)право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми судових витрат, залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми судових витрат, залишити без задоволення.

Повний текст рішення буде виготовлено судом 30.11.2018 року.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Г.Є.Гнатик