Справа № 676/5216/18
Номер провадження 2/676/2288/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

10 жовтня 2018 року Кам'янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Швець О.Д.

з участю секретаря Чекашкіної О.Л.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам'янці-Подільський цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог вказує, що згідно із договором дарування від 20.06.1995 року житловий будинок АДРЕСА_1 належить йому на праві власності. Відповідач є племінницею позивача, однак з 2009 року вона не проживає в будинку по АДРЕСА_1, оскільки переїхала проживати на інше місце проживання, контактів з нею не підтримує. Жодних перешкод у користуванні будинком їй не чинив, особистих речей в будинку немає. По тій причині, що відповідач зареєстрована в будинку, позивач не може належним чином користуватись своєю власністю, не має можливості оформити субсидію на своє житло. Відповідач добровільно знятись з реєстрації не бажає, чим чинить перешкоди в володінні та розпорядженні належною йому власністю. Просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1.

В суді позивач та його представник позов підтримали, просять задовольнити.

Відповідач повторно в судове засідання не з'явилася, причини неявки не повідомила, про час і місце слухання справи повідомлена своєчасно належним чином відповідно ст. 128 ЦПК України. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Заслухавши позивача, його представника, свідків дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 20.06.1995 року посвідченого нотаріусом Другої Кам'янець-Подільської державної нотаріальної контори Ткачук А.О., зареєстрований в реєстрі №1-2038.

Згідно актів перевірки паспортного режиму від 27.04.2018 р., 09.05.2018 р., 10.07.2018 р. в будинку по АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_3, але не проживає зі слів сусідів з 09.10.2009 р.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 показали, що ОСОБА_3 жодного дня в будинку, що належить ОСОБА_2 не проживала, не навідувалась. Починаючи з 2009 року відповідача не бачили, ніяких спроб з її боку вселитись в будинок не було, її речей в будинку немає. Будь-яких перешкод в проживанні в будинку ОСОБА_2 відповідачу не чинив. Відомо, що вона змінила країну проживання і повертатись не бажає.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом зазначених норм матеріального права вбачається, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Зібраними у справі доказами підтверджується що відповідач не проживає в будинку, що належить позивачу більше одного року без поважних причин.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, так як ОСОБА_3 втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 так як більше одного року не проживає за м місцем реєстрації без поважних причини. .

Згідно ч.1 ст.7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні рішення суду є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі і додаткового вирішення не потребує.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Керуючисьст. ст. 12, 13, 81, 83, 141, 263-268, 280 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 704 грн. 80 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданною протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення складено 19 жовтня 2018 року.

Суддя Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Швець О.Д.