ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3068/18 Справа № 199/744/18 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2018 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду із даним позовом, який мотивований тим, що 28.11.2016 ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок загальною площею 216,3 кв.м, житловою площею 1667,0 кв.м, який знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Гагринська, 73, на підставі договору іпотеки від 08.11.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. та зареєстрованому в державному реєстрі під номером 12084.

Проте після отримання права власності на вказану нерухомість позивач намагається отримати доступ до житла, однак, перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому відповідача, який на думку позивача, підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення, оскільки на підставі ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та право власності непорушним, також ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права обмежений у його здійсненні.

Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власні добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного міс з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами ст добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Позивач посилається на те, що на виконання положення ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР позивачем було направлено відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення приміщення зняття з реєстраційного обліку, однак останнім законні вимоги позивача проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, у зв'язку з чим позивач звертається до суду із даним позовом.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки суду не надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України щодо проживання відповідача за адресою: м. Дніпро, АДРЕСА_3, у зв'язку з чим відповідач підлягав би виселенню в судовому порядку на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку», підстави для задоволення позову відсутні.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2018 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2012 р. позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволені частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 08 листопада 2007 року №DNU0GA00001553: на домоволодіння загальною площею 216,30 м2, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську, яке належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2007 року та за рахунок реалізації якого в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» шляхом проведення прилюдних торгів з постановою ціною квартири, встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя (Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк») в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 листопада 2007 р. №DNU0GA00001553, яка склалася станом на 05 грудня 2012 року, в розмірі 1078615,94 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 474 591,81 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом - 149 383,02 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 51794,64 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 402846,48 грн., що підлягають сплаті іпотекодержателю (ПАТ КБ «ПриватБанк») з вартості предмета іпотеки. Судом також ухвалено виселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1) з домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 у м. Дніпропетровську, без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2013 року усунено описку в рішенні від 04 грудня 2012 року в другому абзаці резолютивної частини, а саме постановлено вважати правильним у другому абзаці резолютивної частини рішення суду, де міститься інформація про спосіб виконання рішення - «проведення торгів з постановочною ціною квартири», замість зазначеного «проведення торгів з постановою ціною квартири».

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.10.2013 р. рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2012 р. в частині виселення ОСОБА_1 з домоволодіння №73 по вул. Гагрінській в м. Дніпропетровську скасовано і в задоволенні даної частини позовних вимог відмовлено.

В частині звернення стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 у м. Дніпропетровську, яке належить ОСОБА_1 на праві власності, рішення суду 1 інстанції змінено, задоволено позовні вимоги ПАТ КБ « Приватбанк» в частині надання останньому права продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанку» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Згідно із зазначеним вище рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.10.2013 р. щодо обґрунтованості рішення суду першої інстанції про виселення відповідача з домоволодіння АДРЕСА_5 без надання іншого житлового приміщення суд апеляційної інстанції зазначив, що в даній частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки відповідно до матеріалів справи відповідач зареєстрована за адресою АДРЕСА_4, і ця ж адреса зазначена, як місце її проживання. Ніяких доказів про проживання відповідачки за адресою знаходження домоволодіння, що знаходиться в іпотеці, в справі не міститься.

В решті рішення суду 1 інстанції залишено без змін.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2012 р. встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору №DNU0GA00001553 від 08.11.2007 р. отримала кредит у розмірі 66 500,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.11.2017 року. Однак , на порушення ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України ОСОБА_1 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим у неї утворилась за кредитним договором заборгованість , яка станом на 05.12.2012 року складає 1078615,94 грн. : 474591,81 грн. - заборгованість за кредитом, 149383,02 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 51794,64 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 402846,48 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором ( а.с. 57).

Також цим рішенням суду також встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 08.11.2007 р. між ПАТ КБ «ПриватБант» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки №DNU0GA00001553, згідно з яким ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме домоволодіння, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_2, майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 08.11.2007 р.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року №6-39цс15, який за положеннями ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як встановлено матеріалами справи, в іпотеку передано домоволодіння, яке було придбано ОСОБА_1 у власність 08 листопада 2007 року, за рахунок кредитних коштів.

Згідно ч. 2 та 4 ст. 109 ЖК Української РСР виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач за адресою: м. Дніпро, АДРЕСА_3 не проживає та не є зареєстрованою, оскільки остання за відомостями про реєстрацію значиться зареєстрованою з 02 листопада 2004 року в м. АДРЕСА_6, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь та до переоцінки тих доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні у судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, районним судом були виконані всі вимоги процесуального закону, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального та процесуального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко