Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2803/16-ц Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 5 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А. М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №278/2803/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2018, постановлене під головуванням судді Дубовік О.М., -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила встановити факт проживання однією сімєю із відповідачем з 1 квітня 2007 року по 13 січня 2009 року; визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя будинок № 3 по вул. Центральній в с.Дубовець, Житомирського району, а також визнати за нею та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині даного житлового будинку за кожним.

Окрім того, просила визнати їх спільною сумісною власністю автомобіль марки RENAULT, модель - KANGOO, номер шасі VF1FC0MCF37293367, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, а також визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині цього транспортного засобу за кожним.

Також просила визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя кошти в розмірі 2570,91 USD, розміщені на рахунку № 0057 в ПАТ КБ «Приватбанк», відкритому на імя ОСОБА_2, та визнати за ними право власності по 1/2 частині зазначеного грошового внеску за кожним, а саме: по 1285,45 USD.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 22 липня 1988 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_2, під час якого подарувала йому житловий будинок №20 по вул. Черняхівській у с.Троковичі Черняхівського району Житомирської області.

25 липня 2000 року шлюб між ними розірвано, однак згодом вони відновили свої подружні відносини та з 1 квітня 2007 року по 13 січня 2009 року стали проживати однією сімєю. 14 січня 2009 року вони вдруге зареєстрували шлюб.

Вказує, що 4 квітня 2008 року відповідач за її згодою продав житловий будинок в с. Троковичі та 18 липня 2008 року за частину виручених коштів придбав будинок №3, який знаходиться по вул. Центральній у с.Дубовець Житомирського району Житомирської області. Здійснивши у даному житловому будинку за спільні кошти ремонт та облаштування, вони переїхали на постійне місце проживання у це житлове приміщення й проживали однією сім'єю.

Також за час спільного проживання ними за спільні кошти придбано автомобіль марки RENAULT, модель КANGOO, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Оскільки відповідач не визнає її право спільної сумісної власності на вказане майно та чинить їй перешкоди у користуванні будинком, ОСОБА_1 просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 1 квітня 2007 року по 13 січня 2009 року.

Визнано обєктом спільної сумісної власністю подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2, житловий будинок №3 по вул. Центральній в с.Дубовець Житомирського району Житомирської області.

Визнано за сторонами право власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку за кожним.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідача на користь позивачки 1076 грн. 65 коп. судового збору. В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання автомобіля RENAULT, 2007 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею і відповідачем права власності на 1/2 частину даного транспортного засобу за кожним, постановивши в цій частині нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Вважає, що в суді першої інстанції нею було надано достатньо доказів на підтвердження факту придбання ними спірного автомобіля у жовтні 2013 року, тобто в період шлюбу сторін. Проте суд не взяв їх до уваги й не зазначив, в чому саме полягають переваги одних доказів над іншими.

Посилання у рішенні на облікові картки ТЗ, які, на думку суду, свідчать про відчуження належних відповідачеві автомобілів й придбання за ці кошти спірного автомобіля, є безпідставним. Зазначені документи лише містять інформацію про зняття транспортних засобів з обліку 1 березня 2003 року та 27 лютого 2007 року, проте жодним чином не підтверджують факт продажу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, просить скасувати рішення в частині встановлення факу проживання сторін однією сім'єю та визнання житлового будинку їх спільною сумісною власністю, постановивши в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні зазначених позовних вимог.

Вказав, що позивачкою не доведений факт перебування сторін у шлюбних відносинах та проживання однією сімєю в період часу з 1 квітня 2007 року по 13 січня 2009 року, що заперечувалося й відповідачем.

Житловий будинок в с. Троковичі був особистою приватною власністю відповідача, оскільки набутий останнім на підставі договору дарування. При його відчуженні у квітні 2008 не потрібна була згода ОСОБА_1, з якою відповідач на той час не перебував у зареєстрованому шлюбі. Кошти, виручені від його продажу, ОСОБА_2 витратив на придбання спірного житлового будинку в с. Дубовець, що свідчить про відсутність підстав для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала подану нею апеляцію, доводи апеляційної скарги відповідача не визнала. При цьому пояснила, що подарувала належний їй житловий будинок №20 по вул. Черняхівській в с. Троковичі Черняхівського району, на прохання відповідача, з яким на той час перебувала у зареєстрованому шлюбі. Вказаний житловий будинок був проданий за 39000 дол. США, з яких 25000 дол. США витрачено на придбання житлового будинку №3 по вул. Центральній в с. Дубовець Житомирського району. За решту коштів вони з відповідачем здійснили ремонт у даному житловому прміщенні та придбали спірний автомобіль.

Представник ОСОБА_1 вважає апеляційну скаргу останньої обгрунтованою та апеляцію відповідача безпідставною, оскільки в судовому засіданні доведений факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу протягом вказаного періоду та придбання спірного майна за їхні спільні кошти.

Відповідач та його представник не визнали апеляційну скаргу ОСОБА_1

При цьому, відповідач пояснив, що житловий будинок у с. Троковичі був придбаний за власні кошти, зароблені ним ще до первісної реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 Оскільки на той час законодавство містило заборону щодо набуття фізичною особою у власність більше одного житлового приміщення, право власності на цей житловий будинок було зареєстроване на ім'я батька ОСОБА_1 Після скасування законодавчо встановленої заборони щодо набуття однією особою права власності на декілька об'єктів нерухомого майна ОСОБА_1 подарувала це житло йому. Визнав ту обставину, що житловий будинок в с. Троковичі Черняхіського району був проданий за 39000 дол. США, з яких 25000 дол. США витрачено на купівлю спірного житлового будинку. Однак зазначив, що це були його особисті кошти, відтак підстави для часткового задоволення позовних вимог відсутні, у зв'язку з чим просив задовольнити апеляційну скаргу його представника.

Також пояснив, що вони із ОСОБА_1 проживали однією сім'єю лише з осені 2009 року до серпня 2014 року.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

За правилами ч.ч.1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.п.2,3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 1 статті 70 СК України також передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 липня 1988 року до 25 липня 2000 року.

Досліджений судом акт ВЖРЕП №6 містить інформацію про те, що сторони з квітня 2007 року проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, після чого виїхали на постійне місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судом першої інстанції також встановлено, що з 23 серпня 2011 року місце постійного проживання сторін зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 підтвердили ту обставину, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квітня 2007 року проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

14 січня 2009 року сторони вдруге зареєстрували шлюб.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2А, оскільки протягом періоду з 1 квітня 2007 року по 13 січня 2009 року між сторонами існували усталені відносини, притаманні подружжю.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання спільною сумісною власністю сторін житлового будинку №3 по вул. Центральній в с. Дубовець Житомирського району Житомирської області.

Матеріали справи свідчать, що 30 грудня 1993 року ОСОБА_1 подарувала відповідачеві житловий будинок, розташований в с. Троковичі Черняхівського району Житомирської області, по вул. Черняхівській.

4 квітня 2008 року ОСОБА_2 продав зазначений житловий будинок ОСОБА_10, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_11 4 квітня 2008 року та зареєстрованим в реєстрі за №610.

Відповідно до п. 6.6 даного договору продавець повідомляє, що відчужуваний житловий будинок є його та дружини, ОСОБА_1, спільною сумісною власністю. Згода на відчуження цього житлового будинку стверджується заявою дружини, ОСОБА_1, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_11 4 квітня 2008 року за реєстром №608.

Зазначений пункт договору є чинним, не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

Таким чином, вказана обставина свідчить про те, що статус спірного житлового будинку визначений сторонами як спільна сумісна власність подружжя.

В судовому засіданні сторони пояснили, що продаж цього житлового будинку здійснений за суму 39000 дол. США, з яких 25000 дол. США витрачено на придбання житлового будинку №3 по вул. Центральній в с. Дубовець Житомирського району.

Факт придбання спірного житлового будинку підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним 18 липня 2008 року між ОСОБА_12 та відповідачем, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_13 18 липня 2008 року та зареєстрований в реєстрі за №3305.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про визнання даного нерухомого майна спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання автомобіля спільною сумісною власністю сторін.

Так, матеріали справи свідчать, що 29 жовтня 2013 року сторони придбали автомобіль марки RENAULT, модель KANGOO, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Право власності на цей транспортний засіб зареєстроване на ім'я відповідача.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 пояснив, що придбав даний автомобіль за особисті кошти, отримані ним від продажу належних йому автомобілів ИЖ 412, 1975 року випуску, державний номерний знак 67686ВВ, а також ЗАЗ 110247, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2. На підтвердження вказаних обставин надав суду облікові картки АМТ, які свідчать про те, що автомобілі були зняті з реєстрації 1 березня 2003 року та 27 лютого 2007 року.

Однак доказів про те, що вказані транспортні засоби були продані відповідачем, матеріали справи не містять.

Окрім того, заслуговує на увагу посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на ту обставину, що з моменту зняття транспортних засобів з реєстрації та придбання спірного автомобіля пройшов значний проміжок часу, що, в свою чергу, ставить під сумнів твердження ОСОБА_2 про купівлю автомобіля RENAULT за кошти, виручені від продажу автомобілів ИЖ 412 та ЗАЗ 110247.

Таким чином, рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання вказаного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення,- про задоволення цих позовних вимог.

Враховуючи ту обставину, що відповідач звільнений від сплати судового збору, рішення в частині стягнення з нього судових витрат підлягає скасуванню.

Також ОСОБА_1 слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ, понесені нею судові витрати у розмірі 2892 грн. 65 коп.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк», рішення не оскаржується, отже не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст.259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю автомобіля марки RENAULT, модель - KANGOO, шасі № VF1FC0MCF37293367, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки RENAULT, модель - KANGOO, шасі №VF1FC0MCF37293367, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля марки RENAULT, модель - KANGOO, шасі №VF1FC0MCF37293367, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля марки RENAULT, модель - KANGOO, шасі №VF1FC0MCF37293367, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Рішення в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю та визнання житлового будинку їх спільною сумісною власністю,- залишити без змін.

Рішення в частині розподілу судових витрат скасувати.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені нею судові витрати у розмірі 2892 грн. 65 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 червня 2018 року.

Головуюча Судді: