Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 296/5450/17-ц

провадження № 61-2967 св 18

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду

м. Києва від 6 грудня 2017 року в складі суддів: Невідомої Т. О.,

Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з указаним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 24 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 185 000 доларів США, який вона зобов'язувалася повернути не пізніше 24 вересня 2028 року зі сплатою

11, 3 процентів річних протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування, розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов, укладеного між сторонами договору.

Позивач виконав покладені на нього зобов'язання у повному обсязі, надавши грошові кошти у розмірі, передбаченому кредитним договором, шляхом зарахування їх на поточний рахунок позичальника № 5700.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, цього ж дня, між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 144008, відповідно до якого поручитель зобов'язувався солідарно відповідати перед кредитором за невиконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором.

В порушення умов договору, позичальник належним чином покладених на нього зобов'язань за кредитним договором не виконував, у зв'язку з чим

19 лютого 2016 року відповідачам були направлені вимоги про погашення заборгованості, які ними залишені без задоволення.

Посилаючись на те, що станом на 17 червня 2016 року заборгованість за кредитним договором становить 43 774, 97 доларів США, з яких:

39 102, 33 доларів США - кредитна заборгованість; 4 672, 64 доларів США - заборгованість за процентами, та заборгованість за пенею - 19 199 грн

50 коп., яку позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 8 лютого

2017 року позов задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2.на користь

ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 24 вересня 2007 року, що виникла за період з 24 вересня

2007 року по 17 червня 2016 року у розмірі 43 774, 97 доларів США, та пеню за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 19 199 грн 50 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що пов'язані з отриманням кредиту,

однак ОСОБА_1 належним чином зобов'язань зі сплати кредитних коштів та відсотків за їх користування не виконувала, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з неї та з поручителя у солідарному порядку.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 6 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обгрунтовано висновку про не виконання позичальником належним чином умов договору в частині сплати кредитних коштів, а також процентів за користування ними, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість у розмірі 43 774, 97 доларів США, а також пеня - 19 199 грн 50 коп., розрахунок якої є правильним і не спростований особою, яка подала апеляційну скаргу, а відтак вона та поручитель несуть солідарну відповідальність за невиконання умов кредитного договору. Будь-яких доказів на підтвердження здійснення додаткових платежів на погашення кредитної заборгованості, ОСОБА_1 не надала.

Залишаючи без змін рішення першої інстанції, апеляційний суд зазначав, що при розгляді справи він здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію у межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. А відтак доводи ОСОБА_1 про пропуск позивачем строків позовної давності не можуть бути ураховані, оскільки з заявою про застосування позовної давності до суду першої інстанції вона не зверталась, будучи належно повідомленою про розгляд справи.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про не отримання кредитних коштів, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наведене спростовується матеріалами справи, зокрема випискою з рахунку боржника, а також розрахунком заборгованості з якого убачається, що вона неодноразово здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором. Банк має відповідну банківську ліцензію, а тому надання кредиту в іноземній валюті не суперечить вимогам діючого законодавства.

У січні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, у якій вона просила скасувати ухвалу апеляційного суду м. Києва від 6 грудня 2017 року, і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що між нею та її представником ОСОБА_5 були припинені відносини, а тому вона не була обізнана про хід розгляду справи за її участю. Ураховуючи, що за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення, 24 жовтня 2017 року постановлено ухвалу про відмову у задоволенні її заяви, вона подала апеляційну скаргу на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 8 лютого 2017 року та звернулась до апеляційного суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, однак апеляційний суд проігнорував її клопотання, чим позбавив її права надати додаткові пояснення та аргументи на підтвердження своїх доводів.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Оскільки судом касаційної інстанції не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, підстав для розгляду справи за участю ОСОБА_1 немає.

Вивчивши матеріали цивільної справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК Україниякщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином в установлений строк відповідно до умов договору.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. (статті 610, 611 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина перша та друга статті 554 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій установлено, що 24 вересня 2007 року між

АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та

ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту

№ 0, згідно з умовами якого остання отримала кредит в сумі

185 000 доларів США зі сплатою 11, 3 процентів річних протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, з кінцевим строком погашення 24 вересня 2028 року.

Додатком№ 1 до вказаного договору погоджено графік погашення кредиту, який є невід'ємною частиною договору.

Згідно пункту 1.4 договору, кредит надано позичальнику для його особистих потреб - придбання чотирикімнатної квартири, загальною площею 79, 1 кв. м, житловою площею 50, 6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до пунктів 1.3.3, 1.3.4 кредитного договору, нарахування процентів здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства України. Строк сплати процентів: з 1 по 24 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти, за виключенням випадків, передбачених п. 1.2.3 договору.

Згідно п. 4.1. кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту та/або процентів за кредит, та/або комісій, відповідач сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, 24 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 144008, умовами якого встановленого солідарну відповідальність поручителя перед кредитором за невиконання ОСОБА_1 зобов'язань за вказаним вище договором.

Судами установлено, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві кредит у розмірі

185 000 доларів США, що станом на день видачі кредитним коштів становило 934 250 грн 00 коп. Зазначене підтверджується наявною у матеріалах справи копією виписки за особовим рахунком ОСОБА_1 НОМЕР_1

від 24 вересня 2007 року. Крім того з наданого банком розрахунку заборгованості убачається, що ОСОБА_1 неодноразово сплачувала заборгованість за кредитним договором, тобто вчиняла дії, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку за кредитним договором, що спростовує її твердження про не отримання нею кредитних коштів.

Внаслідок невиконанням позичальником ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 17 червня 2016 року становить 43 774, 97 доларів США, з яких: 39 102, 33 доларів США -заборгованість за кредитом; 4 672, 64 доларів США - заборгованість за процентами, а також пеня за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 19 199 грн 50 коп.

19 лютого 2016 року позивач направив позичальнику та поручителю вимоги про погашення заборгованості, однак станом на 17 червня 2016 року такі вимоги банку не виконані.

За приписами статей 10, 11, 212 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, діючим на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій, цивільним процесуальним законодавством, на ОСОБА_1, яка заперечувала проти заявлених позовних вимог покладався обов'язок не лише висловити свою незгоду, а й надати належні та допустимі докази у розумінні статтей 58, 59 ЦПК України 2004 року на підтвердження своїх заперечень.

Разом з тим, нею не було додано жодного розрахунку або інших доказів, які дозволяли апеляційному суду дійти висновку про хибність та невідповідність , встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті частина друга статті 524 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України

від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», стаття 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті

5 цього Декрету.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47, 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

24 грудня 2001 року ПАТ «УкрСиббанк» видано банківську ліцензію № 75, зареєстровану в Національному банку України 28 жовтня 1991 року за

№ 57, та дозвіл, виданий Національним банком України у листопаді 2002 року, на право здійснювати банківські операції, які визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо вона надавалась за договором, і позивач просить стягнути заборгованість в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству України. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті, суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки вони є платою за користування грошима, а не фінансовою санкцією.

Перевіривши встановлені судом першої інстанції фактичні обставини та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Не прийняття апеляційним судом заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності, грунтується на матеріалах справи та вимогах

статті 303 ЦПК України, у чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали редакції, оскільки під час розгляду справи апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, і не може досліджувати докази та заяви, які за відсутності поважних причин не були подані до суду першої інстанції. ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи, і не подавала до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, а тому посилання на порушення апеляційним судом норм процесуального права, є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права, зокрема щодо безпідставної відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи не заслуговують на увагу, оскільки суд, з урахуванням наведених обставин самостійно вирішує чи є поважними причини неявки у судове засідання. При цьому, неявка сторін, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розглядові.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду немає.

Ураховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2018 року

ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, а тому з неї на користь держави підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 16 640 грн.

Керуючись статтями 136, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 6 грудня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 16 640 грн.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик