Постанова

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 727/7867/15-ц

провадження № 61-1820 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідач-ОСОБА_6,
третя особа-приватний нотаріус Козлова Наталія Володимирівна,,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці у складі судді Смотрицького В. Г. від 14 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області у складі суддів: Яремка В. В., Кулянди М. І., Перепелюк І. Б. від 24 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Козлова Наталія Володимирівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

Встановив:

У вересні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Козлова Н. В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого 21 червня 1999 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради відповідно до рішення виконкому № 277/9 від 29 квітня 1999 року, на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1

16 червня 2000 року позивачі зареєстрували шлюб після чого поліпшувала будинок шляхом будівництва сараю площею 20 кв. м у 2006 році.

ОСОБА_4 мав намір укласти із онуком ОСОБА_8 договір довічного утримання, для чого 03 серпня 2007 року вони поїхали до нотаріуса, який дав йому на підпис договір, не роз'яснюючи його умов. У подальшому він дізнався про те, що підписав з відповідачем не договір довічного утримання, а договір купівлі-продажу, хоча вони з позивачем продовжували і продовжують проживати у цьому житловому будинку, грошові кошти за житловий будинок йому не передавались.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н. В., ОСОБА_4 продав, а відповідач ОСОБА_6 купила житловий будинок АДРЕСА_1 що фактично не відповідає дійсності та суперечило волі позивача.

Посилаючись на те, що він не мав наміру продавати належний йому житловий будинок, оскільки це єдине його житло, яке було ним особисто збудоване, продаж вчинено без згоди дружини, позивачі просили визнати указаний договір купівлі-продажу будинку недійсним.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 вересня 2017 року позов задоволено; визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку з належними до нього надвірним будівлями та спорудами АДРЕСА_1 укладений 03 серпня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н. В. за реєстровим № 9502.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачами доведено та обґрунтовано позовні вимоги належними та допустимими доказами.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 24 листопада 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 вересня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції на предмет доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків про задоволення позову, оскільки спірний житловий будинок не є спільною сумісною власністю позивачів, тому згоди подружжя на його продаж не потрібно.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 лютого 2018 року вказану справу передано на розгляд до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять відмовити в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_6 та залишити в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно із частиною 3 статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК Україниякщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судами установлено, що спірний будинок АДРЕСА_1 є єдиним нерухомим майном і єдиним житлом позивача ОСОБА_4, що й не оспорюється відповідачем. Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є людьми похилого віку, вони продовжують проживати до даного часу у спірному будинку та користуватися належними до нього надвірними будівлями та спорудами, утримують його. Відповідач ні до ні після укладення договору не проживала у спірному будинку, не навідувалася до будинку та не несла витрат по його утриманню.

Встановлено, що позивач ОСОБА_4 часто хворіє та потребує постійного стороннього догляду і допомоги по господарству, що підтверджується виписками з історії хвороби.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову, оскільки позивач ОСОБА_4 не мав наміру продавати будинок, який був та є його єдиним місцем проживання, гроші від продажу будинку не отримував та у нього не було наміру переїжджати на інше місце проживання, він потребував догляду в силу віку та життєвих обставин, що склалися.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі відповідач посилається на те, що суди дійшли помилкового висновку про задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів того, що він вчинив правочин під впливом помилки. Слід зазначити, що суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшли висновку про те, що у ОСОБА_4 не було наміру продавати будинок, який є його єдиним місцем проживання та, підписуючи договір, мав на меті укладення договору довічного утримання.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2018 року у справі № 487/10111/14-ц зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 вересня 2017 року до закінчення перегляду в касаційному порядку.

З урахуванням того, що касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія поновлює виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 13 грудня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 24 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 вересня 2017 року.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_6.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська