ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 грудня 2018 року м. Херсон

справа № 650/57/18

провадження № 22-ц/819/73/18

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач): Склярської І.В.,

суддів: Пузанової Л.В.,

Чорної Т.Г.

секретар Павловська Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області у складі судді Хомик І.І. від 30 березня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, який діє від імені ОСОБА_4 до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків, матеріальної та моральної шкоди,

встановив

У січні 2018 року ОСОБА_3, який діє від імені ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків, матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 27 жовтня 2011 року між ОСОБА_4 та приватним підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 7,41 га, строком на 4 роки, який 27.10.2011 року було зареєстровано у відділі Держкомзему у Великоолександрівського району Херсонської області за № ХС - 01121.

За умовами пункту 9 договору оренди земельної ділянки, ОСОБА_2 зобов'язався сплачувати позивачу орендну плату в розмірі 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки за кожний рік оренди.

Станом на 07.09.2011 року нормативна грошова оцінка землі складала 101 407, 69 гривень.

В порушення умов зазначеного договору оренди земельної ділянки відповідач не сплачував позивачу орендну плату.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 09 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 11 жовтня 2017 року визнано недійсною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки зареєстрованого 27 жовтня 2011 року за ХС-01121 між ОСОБА_4 та приватним підприємцем ОСОБА_2 площею 7,41 га, зареєстровану 05 жовтня 2015 року реєстраційною службою Бериславського районного управління юстиції Херсонської області, скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про інше речове право (індексний номер 25052094) від 05.10.2015 року та зобов'язано приватного підприємця ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 земельну ділянку площею 7,41 га кадастровий номер НОМЕР_1, стягнуто з приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість з орендної плати в сумі 12168,92 грн.

Орендна плата відповідачем була сплачена при виконані рішення суду - 21.12.2017 року.

Посилаючись на норми ст.625 ЦК України, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань позивач зазначає, що за період з 01.01.2013 року по 20.12.2017 року інфляційні збитки становлять 3877 грн 44 коп., за період з 01.01.2014 року по 20.12.2017 року становлять 3843,01 грн, за період з 01.01.2015 року по 20.12.2017 року становлять 2470 грн 37 коп, за період з 28.10.2015 року по 20.12.2017 року становлять 909 грн 07 коп., усього у сумі 11099 грн 89 коп.

Вказує, що в результаті неправомірних дій відповідача, що полягали у незаконній реєстрації недійсного правочину, позивач була позбавлена можливості здати свою земельну ділянку в оренду та отримати орендну плату за 2016 та 2017 роки. Вважає, що матеріальна шкода ( упущена вигода) становить 6084,46 грн.

Також зазначає, що в результаті незаконних дій відповідача, позивач отримала моральні переживання, оскільки вона, як власник земельної ділянки, тривалий час не мала можливості розпоряджатися своєю власністю, а навпаки вимушена була витрачати свій час на поновлення своїх прав та законних інтересів, звертатися за правничою допомогою, вишукувати кошти на судовий збір та проведення судової експертизи, що безумовно призвело до витрат життєвої енергії та в результаті чого позивач відчувала психологічний дискомфорт.

Через незаконні дії відповідача, позивач знаходилася в нервовому стані, що суттєво впливало на її спокій та рівновагу. Всі ці обставини порушили нормальний життєвий зв'язок. Позивачка оцінює завдану відповідачем їй моральну шкоду в розмірі 10 000 грн

У зв'язку з наведеним просить стягнути з приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 інфляційні збитки у розмірі 11099 грн 89 коп., матеріальну шкоду в розмірі 6084 грн 46 коп., моральну шкоду в розмірі 10000 грн,а також судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 30 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3, який діє від імені ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків, матеріальної шкоди задоволено повністю. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 11099,89 грн інфляційних збитків, 6084, 46 грн матеріальної шкоди та 3000 грн моральної шкоди. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:

-суд першої інстанції не прийняв до уваги його заяву про застосування строку позовної давності; безпідставно стягнув суму інфляційних без обмеження строку позовної давності;

-припинення ним підприємницької діяльності з 24.06.2015 року унеможливлює виконання зобов'язань, крім того, позивачка мала можливість передати свою земельну ділянку протягом 2016-2017 років в оренду іншій особі, а тому стягнення матеріальної шкоди (упущеної вигоди) в сумі 6 084,46 грн. є необґрунтованим;

-суд безпідставно стягнув моральну шкоду в сумі 3000 грн, оскільки позивачем не було її доведено її в установленому законом порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача вважає її доводи такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, посилаючись на те, що стягнення інфляційних не обмежено строком позовної давності, обов'язки суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи у випадку припинення діяльності залишаються за нею, як фізичною особою, яка не перестає існувати, а можливість здати земельну ділянку в оренду з'явилася лише після скасування державної реєстрації права оренди відповідача, після 08.11.2017 року. Моральні страждання позивачки є доведеними. Суд першої інстанції надав їм правильну оцінку.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 09.12.2016 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 11.10.2017 року, визнана недійсною додаткова угода до договору оренди, скасована державна реєстрація права оренди земельної ділянки, з приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнута заборгованість з орендної плати за землю в сумі 12 168 грн 92 коп., розмір якої сторонами не оспорювавався, за період 4 роки 2011-2015 /а.с.10-13/.

Орендна плата відповідачем була сплачена при виконані рішення суду - 21.12.2017 року.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.2 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Вимоги, на які позовна давність не поширюється визначені статтею 268 ЦК України.

В суді першої інстанції, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач заявив про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційних витрат в сумі 11 099 грн 89 коп з наведенням їх розміру в межах строку позовної давності в сумі 7 578 грн 24 коп, яка складається за платежами по роках: 2 526,08 грн; 2 526, 08 грн; 2 526,08 грн; 909,07 грн.

Проте, суд першої інстанції помилково витлумачив, що на стягнення інфляційних згідно ст. 625 ЦК України внаслідок визначення в ній сплати за весь час прострочення, строк позовної давності не може бути застосований.

З урахуванням, викладеного, доводи апеляційної скарги про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційних є такими, що ґрунтуються на законі.

Враховуючи, що нарахований відповідачем розмір інфляційних витрат в межах строку позовної давності позивачкою та її представником не спростований, стягнута судом першої інстанції сума інфляційних втрат підлягає зменшенню з 11 099 грн 89 коп. до 7 578 грн 24 коп.

Державна реєстрація права оренди на підставі рішення суду була скасована 08.11.2017 року /а.с.14/.

Як вбачається, з рішення суду апеляційної інстанції від 11.10.2017 року, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції, в тому числі щодо недійсності додаткової угоди до договору оренди, скасування державної реєстрації права оренди була подана ОСОБА_2, а отже спростовує його доводи про можливість розпорядження земельною ділянкою ОСОБА_6 в період 2016-2017 р.р, оскільки скасування державної реєстрації внаслідок якої позивачка мала можливість розпоряджатися земельною ділянкою, відбулося після ухвалення суду апеляційної інстанції.

Витяг наданий особою, яка подала апеляційну скаргу свідчить про те, що після скасування державної реєстрації права оренди , ОСОБА_4 реалізувала своє право на передачу земельної ділянки в оренду , державна реєстрація права про що здійснена 04.12.2017 року /а.с.65/.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Необхідною умовою доведення наявності упущеної вигоди є встановлення, насамперед самих збитків та причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника й збитками потерпілої сторони. При цьому потрібно довести, що протиправна дія або бездіяльність особи, яка порушила право, є причиною, а збитки, що виникли у потерпілої особи, є слідством такої протиправної поведінки.

Таким чином, враховуючи викладене, розмір орендної плати, який був визначений сторонами за договором оренди від 27.10.2011 року, а саме 3 042 грн.23 коп., доведеність неможливості передати земельну ділянку іншій особі внаслідок неправомірних дій відповідача, пов'язаних з укладанням додаткової угоди до договору оренди до часу скасування його права оренди на земельну ділянку, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення матеріальної шкоди в сумі 6 084 грн.46 коп.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Реєстру запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов'язання (господарські зобов'язання) за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за зобов'язаною особою, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Встановлені обставини справи щодо дій відповідача спростовують його доводи апеляційної скарги про припинення підприємницької діяльності як підстави для відмови у стягненні упущеної вигоди

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною першою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди неправомірними діями відповідача в позадоговірних зобов'язаннях, правильно визначив розмір відшкодування цієї шкоди, який є необхідним і достатнім для справедливої сатисфакції, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, що відповідає вимогам статей 23, 1167 ЦК України та вищевказаним роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, а доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів, правильну оцінку яким надав суд першої інстанції.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області підлягає зміні в частині стягнення інфляційних втрат з суми 11099 грн 89 коп. на суму 7 578 грн 24 коп. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, статей 257,267,268,625 ЦК України, керуючись ст. ст. 367, 374, 376,382 ЦПК України, суд

постановив

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 30 березня 2018 року змінити в частині стягнення інфляційних втрат з суми 11099 грн 89 коп. на суму 7 578 грн 24 коп..

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В.Склярська

Судді Л.В.Пузанова

Т.Г.Чорна

Повний текст постанови складено 06 грудня 2018 року

Суддя І.В. Склярська