Справа № 454/72/18 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/811/108/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м.Львів

Справа № 454/72/18

Провадження № 22-ц/811/108/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Сокальського районного суду Львівської області, ухвалене у м.Сокалі 21 березня 2018 року (суддя Фарина Л.Ю.)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, газети «Вісник»

про захист честі і гідності,-

встановив:

11 січня 2018 року ОСОБА_2 звернгулася до суду з цим позовом.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у номері НОМЕР_1 місцевої газети м. Червонограда «Вісник» опубліковано статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», у якій йдеться про те, що до ОСОБА_3 неодноразово зверталися мешканці сіл Острів і Глухів із скаргами на її (позивача) дії з того приводу, що вона погрожує людям та вимагає від них гроші за збирання вугілля на териконі; на будь-які зауваження не відповідає. Вважає, що такими діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, яка полягає у приниженні її честі, гідності, ділової репутації і заподіянні душевних страждань. Просить позов задовольнити та зобов'язати відповідача спростувати публічно інформацію, надруковану в місцевій газеті, та вибачитися перед нею, стягнути з ОСОБА_3 судові витрати по справі.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 21 березня 2018 року відмовлено узадоволенні позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати, пов'язані із наданням правничої допомоги у розмірі 2000 грн.

Рішення суду оскаржила позивач. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалене без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, є незаконним та необґрунтованим. Ухвалюючи рішення, суд не врахував, що викладені у статті обставини принижують її честь і гідність. В рішенні суд дійшов помилкового висновку, що жителі сіл Глухів та Острів Сокальського району неодноразово звертались з заявами до відділу поліції про вжиття заходів щодо неї, оскільки жодних доказів, які підтверджують вказані обставини суду надано не було, а також відсутність доказів з цього приводу підтвердив в судовому засіданні відповідач. В рішенні суд припустився помилки, що зазначені висловлювання є оціночними судженнями та безпідставно відмовив в задоволенні позову. Крім цього, зазначає, що покладаючи на позивача обов'язок по сплаті судових витрат, суд не врахував її майновий стан, оскільки вона є непрацюючою, багатодітною матір'ю та інвалідом третьої групи. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (статті 3 і 28).

Разом із цим, Конституцією України ґарантується право на свободу думки і слова, на вільне враження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до положень частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Одночасно за змістом зазначеного законодавства, кожному ґарантується право на свободу висловлення поглядів, у тому числі право поширювати інформацію без втручань органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну достовірну формацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

Судом встановлено і не оспорюється відповідачами, що у місцевій газеті м. Червонограда «Вісник» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 було опубліковано статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2». Автором цієї статті є кореспондент ОСОБА_4, яка висвітлювала події 23 листопада 2017 року засідання сесії міської ради, на яке з'явилася мешканка с.Острів зі скаргою на дії депутата ОСОБА_3. Зокрема, у статті наведено, що ОСОБА_3 розповідає журналісту «Вісника» ситуацію, яка склалася на териконах 10-ї шахти, де люди збирають вугілля для отримання доходу, а ця жінка вимагає, щоб зібране вугілля було віддане їй, встановила бетонні блоки на дорозі для обмеження проїзду; між людьми відбувалися бійки і щодо її дій складено протокол. Зазначив, що ця жінка сама телефонує з погрозами після того, як їй стало відомо, що про цю ситуацію будуть знімати передачу для телебачення. 13 листопада 2017 року він написав заяву у поліцію про наклеп щодо нього.

З інформаційної довідки Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області області вбачається, що жителі сіл Глухів та Острів Сокальського району неодноразово звергалися із заявами про вжиття заходів щодо ОСОБА_2, яка незаконно продає вугілля, погрожує фізичною розправою, та наводить наклепи. Окрім того, ОСОБА_2 визнано винною у вчинені адміністративних правопорушень за ст. 173 КУпАП, проте звільнено від адміністративної відповідальності за малозначністю. ОСОБА_3 подав звернення щодо можливого вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2, яке 13 грудня 2017 року передано до Сокальського відділення поліції. Про звернення до поліції мешканців с.Глухів та ОСОБА_3 стверджується також відповіддю від 14 березня 2018 року начальника Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що зверенння до правоохоронних органів не суперечать статті 40 Конституції України, оскільки усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Оскаржувані дії є виконанням громадянського обов'язку, а не приниженням честі, гідності та ділової репутації особи.

Суд прийшов до висновку, що опублікована у НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_1 газети «Вісник» стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» містить оціночні судження щодо подій, які мали місце на сесії Червоноградської міської ради, а відповідач ОСОБА_3 у розмові з кореспондентом газети висловив свої погляди, виразивши свою суб'єктивну думку. Однак факти, що були викладені у цій статті, не стосуються конкретної особи оскільки у ній не названо прізвище, ім'я, по батькові особи, щодо якої надана інформація.

Відповідно до положень п.1 ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів.

Згідно зі статтями 1, 47-1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміється документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною 2 статті 47-1 цього Закону передбачено, що оціночними судженнями, за винятом образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Із роз'яснень, наданих Верховним Судом України у постанові Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (абзаци 3-5 п.19) вбачається, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецеденгній судовій практиці Європейського суду з прав людини. Вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди повинні визначитися з характером такої інформації, та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Суд прийшов до висновку, що факти, викладені відповідачем ОСОБА_3 та висвітлені журналістом місцевої газети з приводу дій позивача, є оціночними судженнями про її поведінку по відношенню до нього особисто та мешканців сіл Острів та Глухів Сокальського району з приводу конфліктної ситуації та виражають суб'єктивну думку відповідача. За таких обставин суд вважає, що опубліковану статтю не можна розцінювати як факт приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, а тому ухвалив рішення про відмову в позові.

З такими висновками суду, які зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів погоджується.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з мотивами, викладеними у оскаржуваному рішенні щодо розподілу судових витрат, зокрема, стягнення із позивача витрат на оплату правничої допомоги.

Суд першої інстанції вірно посилався на те, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов'язані ці питання з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з врахуванням ціни позову, значення справи для сторін.

Стаття 137 ЦПК України передбачає участь адвоката у цивільному процесі для надання професійної правничої допомоги. Адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені законом. Саме адвокат надає незалежну професійну правничу допомогу на договірних умовах з клієнтом. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Договір укладається в письмовій формі та до нього застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору визначається сторонами, але він обов'язково повинен містити: повну інформацію про сторони; предмет договору (яка справа); права та обов'язки сторін; вид адвокатських послуг, їх обсяг та вартість; умови та порядок визначення вартості послуг; строки і форма оплати послуг; додаткові витрати; попередня (авансова) оплата та її розмір; дата укладення договору і строк його дії; підписи сторін та інші умови за домовленістю сторін.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов'язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов'язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов'язана зі справою. Гонорар є основною формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката (професійний авторитет), фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Кожен вид адвокатської діяльності (або їх сукупність, комплекс) можуть бути оцінені сторонами договору (адвокатом, клієнтом). Разом з договором повинні бути подані докази про проведені адвокатом дії та їх вартість. Розмір витрат має бути співмірним: зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Повинні враховуватися і положення частини 3 статті 141 ЦПК.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, мотивував своє рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу тим, що на підтвердження цих витрат відповідачем надано договір про надання правової допомоги від 18 січня 2018 року, ордер серії JIB №108351, копію квитанції від 6 лютого 2018 року №0.0.956925268.1.

На підтвердження витрат на правовау допомогу позивачем надано попередній розрахунок судових витрат (а.с.23-24). Всього на 3705,6 грн. Надана копія квитанції свідчить про оплату 5 000 грн. З договору, розрахунку та копії квитанції не вбачається, щзо позивач поніс витрати саме у цій справі, є встанолвеним, що адвокат ОСОБА_5 не здійснював представництва відповідача в суді.

У зв'язку з встановленим, колегія суддів прийшла до висновку про недоведеність витрт віцдповідача на правничу допомогу та необхідність скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення витрат на таку допомогу із відмовою у їх стягненні.

Керуючись п.1, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 березня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат за надання правничої допомоги в розмірі 2000 грн., - скасувати та відмовити у задоволенні вимоги про стягнення цих витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 23 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді