ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 грудня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 741/605/17

Головуючий у першій інстанції - Киреєв О. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/329/18

Чернігівський апеляційний суд у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

учасники судового процесу:

позивач: ОСОБА_2;

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5;

особа, яка подала скаргу: ОСОБА_2;

оскаржується рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 19 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання житлового будинку особистою власністю та усунення перешкод у користуванні і розпорядженні шляхом виселення осіб без надання іншого жилого приміщення,

прізвище судді: Киреєв О. В.; місце ухвалення рішення:м. Носівка,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просив визнати його особистою приватною власністю будинок АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.09.2004 року та усунути йому перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.09.2004 року. З 09 листопада 1991 року по 03липня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Після розірвання шлюбу та створення ним у 2015 році нової сім'ї відповідачі почали перешкоджати йому у користуванні та володінні власністю та вчиняти протиправні дії щодо нього, його близьких родичів, у зв'язку з чим, він був змушений звернутися до суду для захисту своєї особистої приватної власності.

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 19 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що підставою звернення його до суду стали перешкоди у розпорядженні своєю приватною власністю. Відповідачі псують майно в будинку та створюють умови неможливі для проживання у ньому. Зазначав, що позивачі не визнають, що він є власником будинку, а тому на підставі ст. ст. 387, 391, 392 ЦК України просив задовольнити його позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без зміни, як таке, що ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 15 березня 2018 року вказане судове рішення було залишено без зміни, однак , у подальшому постанову апеляційного суду у частині позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком скасовано постановою Верховного Суду від 22 серпня 2018 року, а справу передано на новий судовий розгляд до апеляційного суду.

В засідання апеляційного суду сторони у справі, будучи оповіщеними в належному порядку про час та місце розгляду справи, не з'явились, однак згідно ч.2 ст. 372 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а тому судовий розгляд проведено без участі сторін. За таких обставин, відповідно до приписів ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, суд підписує рішення без його проголошення, датою ухвалення якого є дата складення повного судового рішення.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом виселення з нього відповідачів, з винесенням апеляційним судом постанови про задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 листопада 1991 року до 03 липня 2013 року, від якого мають повнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 вересня 2004 року, виданого виконавчим комітетом Червонопартизанської сільської ради, домоволодіння на АДРЕСА_1, належить ОСОБА_2 на праві власності ( а.с. 9, 10).

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що через наявність перешкод з боку відповідачів, які проживають у спірному будинку, він позбавлений можливості володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном, змушений з дружиною проживати в однокімнатній квартирі та не в змозі надати житло для проживання матері через скрутні умови для проживання. Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на приписи ст.. 387, 391, 392 ЦК України, якими гарантовано громадянам вимагати усунення будь-яких порушень у здійсненні права власності.

При вирішенні спору в наведеній частині вимог суд виходив з того, що підстави для виселення відповідачів, передбачені ст. 116 ЖК УРСР відсутні, адже у судовому засіданні не було встановлено наявності всіх складових, за яких така підстава для виселення є обґрунтованою.

Проте, зосередившись під час розгляду справи на з'ясуванні обставин щодо наведеної підстави для виселення, суд першої інстанції, не звернув уваги на ту обставину, що позовні вимоги ОСОБА_2 в наведеній частині полягали безпосередньо не у виселенні відповідачів за ст.116 ЖК УРСР, а зводились до вимоги про захист права приватної власності, а саме, усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні житловим будинком, належним позивачеві на праві власності, шляхом виселення відповідачів на підставі приписів ст. 387, 391 ЦК України (а.с.4 зворот).

Всупереч приписів ст.. 263 ЦПК України, суд першої інстанції вищенаведені підстави позову не проаналізував та не надав їм правової оцінки.

Нормою статті 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Для захисту права на підставі цієї норми права визначальним є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

З аналізу норм статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слідує висновок про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь - яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, в той час, коли положення ст..405ЦКУкраїни, ст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин, або відсутності за місцем реєстрації проживання члена сім»ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За матеріалами справи встановлено, що відповідачі з 03 липня 2013 року не є членами сім'ї ОСОБА_2, оскільки вони припинили постійне спільне проживання, спільного господарства не вели.

В ході судового розгляду встановлено, що між сторонами виник спір щодо користування спірним житлом, належним позивачеві на праві власності. Звернення до правоохоронних органів з приводу користування спірним будинком, докази яких містяться у справі, свідчать про наявність конфлікту між власником будинку та відповідачами з приводу порушення права володіння та користування, які створюють відповідачі.

За таких обставин право позивача на володіння та користування будинком є порушеним відповідачами, а тому, позов у наведеній частині підлягає задоволенню з підстав, вказаних у ст.391 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

За викладених обставин, апеляційний суд доходить висновку, що право відповідачів на користування спірним житловим будинок підлягає припиненню на вимогу власника цього будинку відповідно до положень ст.391, 406 ЦК України.

Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16.

Виходячи із аналізу вищенаведених норм, вимоги позивача про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні житловим будинком, належним позивачеві на праві власності, шляхом виселення відповідачів із житлового будинку АДРЕСА_1 є обґрунтованими, а порушене право власності підлягає захисту та відновленню.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення відповідачів із вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення є помилковим, у зв'язку з чим рішення районного суду підлягає скасуванню в цій частині, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права з винесенням постанови про задоволення позову на підставі ст. 317, 319, 387, 391 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, на користь ОСОБА_2 з відповідачів підлягає стягненню у повернення витрат, понесених на сплату судового збору при зверненні до суду першої інстанції - в сумі 640 грн, до суду апеляційної інстанції - в сумі 960 грн, та до суду касаційної інстанції - в сумі 1280 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 19 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в наведеній частині вимог задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 у володінні, користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути зі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати, понесені на сплату судового збору при зверненні до судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, в сумі 960 ( дев'ятсот шістдесят) грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Голова судового засідання: Судді: