Справа 471/118/18-ц
Провадження № 22-ц/812/176/18
Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 грудня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивачки - ОСОБА_2, представника третьої особи - ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 6 вересня 2018 року, ухваленого під головуванням судді - Скарницьковї І.Б., в приміщенні того ж суду об 14 годині 07 хвилин по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Братської районної державної адміністрації Миколаївської області (надалі - Братська райдержадміністрація), за участю третіх осіб - Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі - ПАТ «Дельта Банк»), ОСОБА_6 про визнання недійсними договору купівлі - продажу квартири та договору дарування квартири,

в с т а н о в и л а :

В березні 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений Братською районною державною нотаріальною конторою Миколаївської області 2 грудня 1992 року за р.№1508, зареєстрований у Вознесенському МБТІ 24 листопада 1998 року №1865, а також договір дарування вказаної квартири, посвідчений державним нотаріусом Братської районної державної нотаріальної контори Миколаївської області 13 грудня 2004 року за р.№2155.

Позивачка зазначала, що зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1. Вказану квартиру отримав її батько - ОСОБА_7 у 1971 році, з цього часу вона з батьками та рідною сестрою постійно в ній проживає.

19 лютого 2018 року вона дізналась від своєї сестри - ОСОБА_5, що на зазначену квартиру накладено арешт та передано її для продажу Державному підприємству «Сетам» шляхом проведення прилюдних торгів. Крім того, їй стало відомо, що у 1992 році її батько придбав зазначену квартиру шляхом укладання договору купівлі-продажу з Братською райдержадміністрацією відповідно до Положення «Про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт», затвердженого Постановою РМ УРСР від 19 травня 1989 року №142, який на той час втратив чинність, а у 2004 році на підставі нотаріально посвідченого договору подарував квартиру її сестрі відповідачці - ОСОБА_5

Про вказані обставини раніше їй відомо не було, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу квартири вона була неповнолітньою, а про наявність договору дарування квартири на користь ОСОБА_5 її не було повідомлено. Іншого житла вона не має.

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу вчинено з порушенням діючого на той час законодавства, саме під час його укладення вже діяв Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому не враховано її право на частку квартири, оскільки вона на той час була неповнолітньою та на те, що її батько - ОСОБА_7 не набув на законних підставах права власності на квартиру, а відтак не мав і права на її відчуження, позивачка просила про задоволення позову.

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 3 квітня 2018 року до участі у справі залучено у якості співвідповідача - Братську райдержадміністрацію та у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою того ж суду від 4 липня 2018 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено - ОСОБА_6.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 6 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 21 лютого 2018 року скасовані.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити в повному обсязі.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачка - ОСОБА_5 та третя особа - ОСОБА_6 вказували про відсутність заперечень на апеляційну скаргу.

Представник третьої особи - ПАТ «Дельта Банк» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що розпорядженням Братської райдержадміністрації від 29 травня 1992 року №39, відповідно до Положення «Про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт», затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 19 травня 1989 року №142, ОСОБА_7, було надано дозвіл на продаж квартири АДРЕСА_1 за 7 196 руб. (а.с.10).

На підставі вказаного розпорядження 2 грудня 1992 року між Братською райдержадміністрацією та ОСОБА_7 укладено договір купівлі - продажу вказаної вище квартири, посвідчений державним нотаріусом Братської державної нотаріальної контори за р.№1506, зареєстрований у Вознесенському БТІ 24 листопада 1998 року за №1865 (а.с. 76).

У вказаній квартирі станом на лютий 1992 року були зареєстровані та проживали: ОСОБА_7, ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (діти), що підтверджується довідкою виконавчого комітету Братської райдержадміністрації № 830 від 17 лютого 1992 року (а.с.11).

13 грудня 2004 року ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування за р.№2155 подарував квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_5 (а.с.70).

На теперішній час ОСОБА_4 зареєстрована у спірній квартирі (а.с.111-113).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі іпотечного договору №1040 від 23 липня 2008 року та договору купівлі - продажу прав вимоги № 1134 від 20 травня 2013 року обтяжувачем квартири АДРЕСА_3 є ПАТ «Дельта Банк» (а.с.17-20).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 13 ЦПК України).

Як на підставу задоволення своїх вимог позивачка посилалася на те, що вона як член сім'ї наймача мала право на отримання частки квартири у власність, яке повинно було бути набуте на підставі Закону України «Про приватизацію житлового фонду», а тому договір купівлі-продажу є недійсним, а відтак і договір дарування вказаної квартири є недійсним.

Оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено 13 грудня 1992 року тому застосуванню підлягають норми ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР (редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

За положеннями ст. 65-1 ЖК УРСР наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року №572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визнано таким, постанова Ради Міністрів УРСР від 19 травня 1989 року №142 «Про затвердження Положення «Про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт» втратила чинність.

Отже, на момент укладення 2 грудня 1992 року договору купівлі - продажу вказаної вище квартири, діяв Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому повноваження на продаж квартири, яка належала державному житловому фонду у Братській райдержадміністрації були відсутні.

За положеннями ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

На час укладення оспорюваного договору позивачка була неповнолітньою її права та інтереси представляли законні представники - батьки, які в порушення вимог Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» не вирішили питання щодо її права на частку квартири тим самим порушивши її права.

За таких обставин, встановивши, що укладення оспорюваного договору купівлі-продажу відбулося всупереч вимогам закону, суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість цих позовних вимог та застосувавши строк звернення до суду вірно відмовив у задоволені вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з матеріалів справи, представник ПАТ «Дельта Банк» в своїх письмових поясненнях до позовної заяви ОСОБА_4, заявляв про пропуск позивачкою строку позовної давності при зверненні до суду з позовом (а.с.55-59).

Твердження ОСОБА_4, що строк звернення до суду нею пропущено з поважних причин, оскільки вона не знала і не могла дізнатися про порушення свого прав раніше, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні норми містилися і в статтях 71-76 ЦК УРСР.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

ОСОБА_4 посилається на те, що про наявність укладених договорів вона дізналась лише 19 лютого 2018 року від своєї сестри ОСОБА_5, а до цього часу вважала себе власницею ? частки вказаної вище квартири.

Між тим, з таким твердженням погодитись не можна, оскільки позивачка, як особа яка проживає у спірній квартирі і вважаючи себе співвласницею не могла не бути обізнана щодо інших співвласників квартири.

До того ж, як встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько - ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина, від якої позивачка відмовилась на користь її матері - ОСОБА_6, що свідчить про обізнаність щодо спадкового майна (а.с. 60).

Належних та допустимих доказів на спростування можливості довідатися про наявність оспорюваних договорів з моменту досягнення повноліття - 1995 року по 2018 рік позивачкою не надано.

Доводи апеляційної скарги проте, що позивачка є власницею ? частки вказаної вище квартири їй відомо зі слів матері - ОСОБА_6 на увагу не заслуговують, оскільки остання під час укладення договору дарування 13 грудня 2004 року надавала нотаріально посвідчену згоду своєму чоловіку - ОСОБА_7 на дарування всієї квартири - ОСОБА_5 (а.с.74).

Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності застосування судом строку позовної давності є безпідставними та не впливають на висновки суду.

Що стосується вимог про визнання недійсним договору дарування то колегія погоджується з висновком суду щодо відмови у задоволені цих вимог, як похідних від вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Доводи апеляційної скарги проте, що суд невірно послався на положення статті 216 ЦІК України не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказане не вплинуло на правильність вирішення спору, крім того, вимоги щодо повернення майна не заявлялися.

Разом з тим, відповідно до п.7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обв'язкою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Так, ухвалою від 14 березня 2018 року суддя Братського районного суду Миколаївської області постановила на підставі п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України розгляд справи проводити в порядку спрощеного провадження, оскільки відповідно до п. 2 ч.6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є справою незначної складності, а тому відноситься до малозначних, яка на підставі п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України підлягає розгляду за правилами спрощеного провадження.

Між тим, згідно п.3 ч.4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо приватизації державного житлового фонду.

Як слідує зі змісту позовної заяви, свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що квартира АДРЕСА_2 Миколаївської області належала до державного житлового фонду та була набута у власність її батька всупереч діючому на той час Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відповідно до якого вона також мала права на частку квартири.

Отже, наведене свідчить проте, що вказана справа не могла бути розглянута в порядку спрощеного провадження.

На зазначене суд першої інстанції належної уваги не звернув, а тому рішення суду на підставі п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 6 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Братської районної державної адміністрації Миколаївської області за участю третіх осіб - Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_6 про визнання недійсними договору купівлі - продажу квартири та договору дарування квартири відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 10 грудня 2018 року.