Головуючий суду 1 інстанції - Калмикова Ю.О.
Доповідач -Коротенко Є.В.
Справа № 1214/1275/2012
Провадження № 22-ц/810/374/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Коротенка Є.В.,

суддів: Назарової М.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Перишкіна Т.М.,

участники справи:

позивач -Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 14 лютого 2018 року (ухвалене у складі судді Калмикової Ю.О.) за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради Луганської області,

в с т а н о в и в:

У січні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Лисичанського міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах і в інтересах малолітнього ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради Луганської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 11.04.2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «Приват Банк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № LGY0GК, за умовами якого відповідачка отримала від банку кредитні кошти у розмірі 31149 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,04 % на місяць на суму заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - не пізніше 12.04.2028 року.

У звязку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 14.11.2011 року має заборгованість 45249,61 доларів США, яка складається з наступного: 26182,39 доларів США - заборгованість за кредитом; 8748,90 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 605,68 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 7528,06 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору; 31,33 долар США - штраф (фіксована частина); 2153,25 долари США - штраф (процентна складова).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони 11 квітня 2008 року уклали договір іпотеки, за яким відповідач передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 62,60 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2008 року та була придбана за кредитні кошти.

Позивач, посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LGY0GK від 11.04.2008 року, в розмірі 45249,61 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 62,60 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 14.02.2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), яке є правонаступником після ПАТ КБ «ПриватБанк», звернулося з апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 11.04.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено договір про Кредитний договір № LGY0GК, згідно з яким позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 31149 доларів США, а відповідач - прийняти, належним чином використати та повернути кредитні кошти, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 1,04% на місяць, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором (том 1, а.с. 12-14).

З умовами кредитного договору відповідач ОСОБА_2 була ознайомлена у повному обсязі, про що свідчить її особистий підпис на кредитному договорі від 11.04.2008 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 11.04.2008 року сторони уклали і договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Поджарою Л.П. (том 1, а.с.18-21).

Згідно з договором іпотеки відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 62,60 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Спірне майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Поджарою Л.П. (том 1, а.с.22).

Вказана квартира була придбана ОСОБА_2 за кредитні кошти, отримані у відповідності до умов Кредитного договору № LGY0GК.

У п.8.3 зазначеного кредитного договору також закріплено, що забезпеченням виконанням позичальником зобов'язання за даним договором вступає іпотека квартири 3-кімнатної, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У звязку з порушеннями зобов'язань за Кредитним договором № LGY0GК відповідач станом на 14.11.2011 року має заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» 45249,61 доларів США, яка складається з наступного: 26182,39 доларів США - заборгованість за кредитом; 8748,90 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 605,68 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 7528,06 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до договору; 31,33 долар США - штраф (фіксована частина); 2153,25 долари США - штраф (процентна складова) (а.с. 6-7).

Вказані обставини встановлені судом першої інстанції при ухваленні рішення у справі і в цій частині рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 14 лютого 2018 року учасниками справи не оскаржуються.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що право позивача не можна вважати порушеним, оскільки позивач звернувся до суду, не дотримуючись умов укладеного ним іпотечного договору, а саме - в частині позасудової реалізації передбаченого пунктами 22, 27 права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, як зазначив суд, позивач не посилався на обставини, які унеможливлюють самостійну реалізацію предмета іпотеки банком в позасудовому порядку згідно із процедурами, встановленими законодавством.

З такими висновками суду погодитись не можливо з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Отже, аналіз положень статей 33, 36-39 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Умовами договору іпотеки (пункти 18.13, 22) сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору і на розсуд іпотекодержателя: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Таким чином, обрання певного способу правового захисту є безумовним правом, а не обов'язком іпотекодержателя, який добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист у порядку, передбаченому законом чи договором.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 листопада 2018 року у цивільній справі № 335/8514/15.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення вимог статей 263-264 ЦПК України, встановивши, що позичальник порушив зобов'язання щодо повернення кредиту, спір по суті фактично не вирішив.

Разом із тим, закон визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі правила для здійснення реалізації предмета іпотеки за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Зокрема, за змістом частини п'ятої статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені.

Крім того, положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При таких обставинах, на думку апеляційного суду, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом із тим, визначаючи спосіб реалізації предмета іпотеки, апеляційний суд вважає за необхідне звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання АТ КБ «ПриватБанк» права продажу будь-яким способом від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому вимоги позивача в частині надання йому права продажу предмета іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу не можуть бути задоволені, оскільки такий спосіб реалізації предмета іпотеки не передбачений ані законодавством України, ані іпотечним договором.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно із приписами ч.ч.1-3 ст.109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом (…). Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. (…) Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Встановлено, що предметом іпотеки є квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, і у вказаному житловому приміщенні проживають відповідачі у справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Останній - у відповідності до положень статті 29 Цивільного кодексу України за яким місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Малолітній ОСОБА_3 був зареєстрований за вказаною адресою 13.09.2008 року, тобто після укладання 11 квітня 2008 року договору іпотеки (том 1, а.с.81-82).

Разом із тим, у відповідності до повідомлень Управління Державної міграційної служби України у Луганській області № 12/4-26880 від 20.10.2016 року та № 12/4-27062 від 21.10.2016 року за наявними реєстраційними обліками Лисичанського МВ УДМС ОСОБА_3 зареєстрованим не значиться, а ОСОБА_2 зареєстрована у АДРЕСА_5 (том 2, а.с.77-84).

Підтверджень, що малолітній ОСОБА_3 на час ухвалення оскаржуваного рішення був зареєстрований у спірній квартирі, в матеріалах справи не міститься.

Але ж, як вже зазначив суд, у відповідності до положень статті 29 ЦК України місцем проживання вказаної дитини слід вважати місце проживання її матері - ОСОБА_2.

Із змісту Кредитного договору № LGY0GК від 11.04.2008 року, Договору іпотеки квартири від 11.04.2008 року, Договору купівлі-продажу квартири від 11.04.2008 року чітко вбачається, що предмет іпотеки - квартира, розташована у АДРЕСА_4, була придбана за рахунок кредиту банку - позивача у справі і його повернення забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (а.с.12-14, 18-22).

Разом із тим, ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлює обов'язкову реєстрацію фізичних осіб, які постійно або тимчасово проживають в Україні, за місцем проживання.

При таких обставинах, у відповідності до вимог ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку», ч.ч.1-3 ст.109 ЖК України, суд одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги і в частині виселення відповідачів із квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, без надання іншого жилого приміщення і зі зняттям з реєстраційного обліку.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, але він не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до та після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання припиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та інші похідні вимоги на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виконанню не підлягає.

Встановлено, що у відповідності до умов Кредитного договору № LGY0GК від 11.04.2008 року ОСОБА_2 отримала від позивача кредит в іноземній валюті. Площа спірної квартири не перевищує 140 кв. метрів, вона є місцем постійного проживання відповідачів, що не спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Також в матеріалах справи не міститься доказів того, що у позичальника знаходиться будь-яке інше нерухоме житлове майно.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи , а, згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України - порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведені обставини, а також з урахуванням положень п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 14.02.2018 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» ння задовольнити частково. В рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № LGY0GK від 11.04.2008 звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на користь АТ КБ «ПриватБанк» шляхом надання позивачеві права продажу будь-яким способом від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною реалізації встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, із наданням АТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень для здійснення продажу. Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3, із квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку. Відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині виселення відповідачів з вказаного житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку - до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII.

Керуючись ст.367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 14 лютого 2018 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задовольнити частково.

В рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № LGY0GK від 11.04.2008 року в розмірі 45249,61 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, загальною площею 62.60 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» шляхом надання Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» права продажу будь-яким способом від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною реалізації встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, із наданням Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» усіх повноважень для здійснення продажу.

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3, із квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку.

Відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру в придатному для житла стані, загальною площею 62.60 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вказаного житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку - до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2018 року.

Головуючий Є.В. Коротенко

Судді: М.В. Назарова

Н.В. Стахова