Справа №490/1079/16-ц 19.03.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 490/1079/16-ц
Номер провадження 22-ц/784/362/18
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Постанова

Іменем України

19 березня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» рішення, яке ухвалене Центральним районним судом міста Миколаєва під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщенні того ж суду 16 листопада 2017 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Центрального районного суду міста Миколаєва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія»), ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 січня 2015 року о 08 годині 20 хвилині, водій ОСОБА_5, керуючи транспортним засобом марки «М-412» реєстраційний номер НОМЕР_1, в порушення вимог п.2.3 Б, 13.1 Правил дорожнього руху України, рухався в місті Миколаєві по вулиці Ульянових та в районі будинку №77 не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну дистанцію, внаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем марки PEUGEOT модель 206, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2, який в цей час рухався попереду в попутному напрямку.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_5 застрахована в ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/4532533.

Постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 лютого 2015 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки PEUGEOT модель 206 отримав механічні ушкодження.

Вартість матеріального збитку, завданого власнику зазначеного автомобіля, складає 74 499 грн 38 коп., що підтверджується звітом автотоварознавчого дослідження від 16 січня 2015 року. Також позивачем понесено витрати за складання висновку автотоварознавчого дослідження в розмірі 850 грн. та здійснено оплату робіт, повязаних із здійсненням автотоварознавчого дослідження в розмірі 250 грн.

Незважаючи на те, що позивачем вчасно було повідомлено ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» про дорожньо-транспортну пригоду та надано всі необхідні документи для виплати страхового відшкодування, станом на день подання позову належне страхове відшкодування так і не було виплачено.

Посилаючись на викладені обставини, позивач ОСОБА_2 просив стягнути в солідарному порядку на його користь з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» та ОСОБА_5 суму матеріальної шкоди у розмірі 74 499 грн. 38 коп. та витрати, повязані з проведенням автотоварознавчого дослідження в загальному розмірі 1 100 грн.

Також посилаючись на ст.625,992 ЦК України та положення Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач просив стягнути: 1 194 грн. три процента річних, 760 грн. інфляційні втрати, 19 096 грн. пеня за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика.

В подальшому позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та остаточно просив стягнути на його користь:

з відповідача ОСОБА_5 1 000 грн. - суму франшизи, 850 грн. у відшкодування витрат на оплату автотоварознавчого дослідження, 250 грн. у відшкодування витрат на оплату робіт повязаних із здійсненням автотоварознавчого дослідження, 924 грн. 84 коп. у відшкодування оплати судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу, а всього 3 024 грн. 84 коп.;

з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» 43 612 грн. 73 коп. у відшкодування майнової шкоди, 30 225 грн. пені, 2 473 грн. три проценти річних, 528 грн. інфляційних втрат, а всього 76 838 грн.73 коп.

Також ОСОБА_2 просив стягнути на його користь з відповідачів понесені ним судові витрати.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 франшизу у сумі 1 000 грн., а також 100 грн. за оплату судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу, 111 грн. 48 коп. судового збору, а всього - 1 211 грн. 48 коп.

Стягнуто з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_2 суму матеріальної шкоди у розмірі 43 612 грн. 73 коп., суму пені - 30 225 грн., три проценти річних 2 473 грн., інфляційні втрати - 528 грн., за оплату автотоварознавчого дослідження 850 грн. та 250 грн. за оплату робіт повязаних із здійсненням автотоварознавчого дослідження, 824 грн. 84 коп. за оплату судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу, 855 грн. 02 коп. судового збору, а всього 79 618 грн. 59 коп.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просило скасувати рішення районного суду та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, відповідно до статей 23,1166,1187,1194 ЦК України, глави 8 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» - шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що в такому порядку і обсязі шкода відшкодовується названою особою лише за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Питання про відповідальність за шкоду, заподіяну, в результаті зіткнення, самим джерелам підвищеної небезпеки кожного із їх володільців перед іншим з них, вирішується за правилами ст.1166 ЦК України, а саме: шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого - відшкодовується винним; при наявності лише вини володільця, якому заподіяна шкода, вона йому не відшкодовується; при наявності вини обох володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди - жоден з них не має права на відшкодування.

Визначаючи розмір відшкодування шкоди, необхідно враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням кошти, збільшились ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджено, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Крім того, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, які складаються з судового збору; витрат на правову допомогу; витрат, повязаних із проведенням судових експертиз та залученням спеціалістів.

Відповідно до частин 1,2 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення ст.509 ЦК України та з урахуванням приписів статей 11,22,23,599,1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди, завданої майну фізичної особи внаслідок зіткнення транспортних засобів, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобовязання, як правило, виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.

Так, відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV (далі Закон №1961-IV).

Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон №1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 Закону №1961-IV).

ОСОБА_6 зі ст.6 Закону №1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону №1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено ст.1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (ч.2 ст.14 ЦК України).

Відповідно до ст.511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

ОСОБА_6 з частинами 1,4 ст.636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобовязання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Судом встановлено, що 12 січня 2015 року, з вини водія ОСОБА_5, який керував автомобілем марки М-412, реєстраційний номер НОМЕР_1, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений автомобіль марки PEUGEOT модель 206, реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_2

Постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 лютого 2015 року ОСОБА_5 було визнано винним в скоєні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 400 грн. (а.с.9).

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

ОСОБА_6 №АІ/4532533 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним між ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» та ОСОБА_5, останній застрахував свій транспортний засіб М 412, реєстраційний номер НОМЕР_1, 1973 року випуску. За умовами договору, розмір франшизи становить 1 000 грн (а.с.117).

13 січня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» із повідомленням про подію, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу (а.с.11).

У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (ст.29 Закону №1961-IV, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

ОСОБА_6 Звіту №9-15 від 16 січня 2015 року автотоварознавчого дослідження, вартість матеріальної шкоди, спричиненої в результаті ДТП власнику автомобіля марки PEUGEOT модель 206 реєстраційний номер НОМЕР_2 на дату огляду складає 13 720 грн. 87 коп. (а.с.12-20).

Відповідно до Висновку №465 судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу Миколаївського відділення Одеського Науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 08 липня 2016 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки PEUGEOT модель 206, реєстраційний номер НОМЕР_2, з врахуванням факторів викладених в дослідницькій частині складає 43 612 грн. 73 коп. (а.с.51-62).

Оцінюючи даний висновок, суд першої інстанції вважав, що розмір збитку, визначений у висновку судового експерта є правильним і такий висновок науково обґрунтований та зроблений на підставі оцінки фактичних обставин.

Така оцінка судом зібраних і досліджених доказів відповідає вимогам статей 57,58,212 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

На думку колегії суддів, правильним є висновок суду про наявність підстав для задоволення позову, оскільки дорожньо-транспортна пригода, що мала місце 12 січня 2015 року, є страховим випадком, скоєна з вини водія ОСОБА_5, дії останнього потягли цивільно-правові наслідки, позивачу заподіяно шкоду, а тому з урахуванням викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку, що зі страхової компанії на користь позивача підлягає стягненню 43 612 грн 73 коп. на відшкодування матеріальної шкоди.

При цьому, при розрахунку суми відшкодування суд виходив з того, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 застрахована у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ/4532533 від 16 листопада 2014 року, яким встановлено ліміт відповідальності за заподіяння матеріальної шкоди в розмірі 50 000 грн та франшизу - в розмірі 1 000 грн.

Відповідно до п.36.2 ст.36 Закону №1961-IV (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його.

Статтею 992 ЦК України передбачено, що у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу страхувальника зобов'язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Оскільки позивач звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування 13 січня 2015 року, а страхова компанія на час розгляду справи так і не виплатила страхове відшкодування, посилаючись на те, що існує спір щодо розміру страхового відшкодування, незважаючи на те, що у страховика виникло зобов'язання виплатити страхове відшкодування у межах ліміту відповідальності за завдану матеріальну шкоду в розмірі 50 000 грн, визначеному страховим полісом, за виключенням франшизи в сумі 1 000 грн, яка не підлягає стягненню із страховика, то колегія суддів вважає, що страховиком порушено право позивача на виплату належного страхового відшкодування, тому судом обґрунтовано стягнуто на користь позивача інфляційні втрати, три проценти річних від простроченої суми та пеня за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Посилання в судовому засіданні апеляційної інстанції представника страхової компанії на те, що сума страхового відшкодування повинна бути зменшена на суму податку на додану вартість, колегія суддів не приймає до уваги.

Так, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено порядок визначення розміру страхової виплати, яка дорівнює розміру шкоди, пов'язаної з пошкодженням транспортного засобу та передбачено, вартість яких саме витрат, пов'язаних із відновленням транспортного засобу, включається до розміру страхової виплати.

Страхова компанія (страховик), надаючи послуги зі страхування, у разі настання страхового випадку виплачує не відшкодування матеріальних збитків, які понесла застрахована особа, а страхову виплату, розмір якої визначається на підставі розміру матеріального збитку, розрахованого шляхом проведення відповідної експертизи.

Отже, підстав для вирахування із страхового відшкодування суми податку на додану вартість, з врахуванням положень Закону України «Про страхування» та Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) не передбачено.

Щодо доводів представника відповідача в частині застосування судом позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто упродовж дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлюється законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 ч.2 ст.258 ЦК України.

Нормою ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тобто цією нормою встановлені межі застосування позовної давності, а саме: передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. Відповідно суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

У матеріалах справи відсутня заява ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» про застосування позовної давності, подана до ухвалення судом першої інстанції судового рішення, відповідно до вимог ч.3 ст.267 ЦК України.

На думку колегії суддів, перешкод у надані такої заяви до районного суду у відповідача не було, оскільки з матеріалів даної справи вбачається, що останній був обізнаний про розгляд справи шляхом отримання поштової кореспонденції.

З цих же підстав колегія суддів не приймає до уваги посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на не повідомлення страхової компанії про час і місце розгляду справи, оскільки вказане спростовуються наявними в матеріалах справах доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_7

Повний текст судового рішення

складено 22 березня 2018 року