Справа № 515/878/18
Провадження № 2/515/1481/18
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018 року м.Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Семенюк Л.А.

за участю секретаря Унгурян Т.В.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки - адвоката ОСОБА_2

відповідача в.о. КЗ «Тузлівський навчально-виховний

комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей»

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в місті Татарбунари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу (далі - КЗ) «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» Татарбунарського району Одеської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

06.06.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та, з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ про накладення на неї дисциплінарного стягнення №34-к від 08.05.2018 року; поновити її на посаді прибиральниці приміщень КЗ «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей»; стягнути з КЗ «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 3 723 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати у розмірі платежу за 1 місяць. Позов мотивує тим, що з 15 травня 2007 року вона працювала на посаді прибиральниці приміщень КЗ «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей». 08 травня 2018 року її було звільнено з роботи за п.7 ст.40 КЗпП України за «перебування на роботі в нетверезому стані» згідно наказу №34-к від 08.05.2018 року.

Позивачка ОСОБА_1 вважає своє звільнення незаконним з наступних підстав.

З наказом № 34-к від 08.05.2018 року, як зазначає позивачка, її ознайомлено, але вона не підписувалась про це, про що було складено акт №10 від 08.05.2018 року про відмову. Також вважає, що медичний висновок фельдшера Тузлівського ЦПМСД ОСОБА_4 від 04.05.2018 року про освідчення фізичного стану працівника Тузлівського НВК ОСОБА_1 складено з порушенням Інструкції «Про порядок медичного огляду для виявлення факту вживання алкоголю та стану спяніння», затвердженої наказом Міністерства охорони здоровя СССР № 694 від 08.09.1988 року (який є чинним), а саме: документ медичного висновку складений в довільній формі без посвідчення печаткою, не було складено протокол медичного огляду для виявлення факту вживання алкоголю та стану спяніння, який складається при проведенні цього огляду та передбачений цим нормативним актом. Вважає, що фельдшер повинен був скласти спочатку протокол про медичний огляд у двох екземплярах, один з яких мав бути наданий їй відразу після проходження медичного огляду, відповідно з п.14 цієї Інструкції. В порушення вимог п.4 Інструкції Міністерства охорони здоровя СССР №06-14/33-14 від 01.08.1988 року «Про порядок медичного огляду для виявлення факту вживання алкоголю та стану спяніння», директор Тузлівського НВК ОСОБА_5 не видала направлення на медичний огляд; в порушення п.7 цієї Інструкції не були взяті зразки видихуваного повітря, слюни, сечі, крові.

За вказаних обставин, вважає вищезазначений медичний висновок фельдшера Тузлівського ЦПМСД ОСОБА_4 від 04.05.2018 року незаконним. Тому, просить поновити її на роботі, вважаючи, до того ж, звільнення не погодженим з профспілковим комітетом.

На день предявлення позову до суду, вона перебувала у вимушеному прогулі 30 днів з 08.05.2018 року по 06.06.2018 року. За вказаний період позивачка вважає, що відповідач зобовязаний виплатити на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме мінімальну заробітну плату - 3 723 грн.

Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії.

Ухвалою суду від 11.06.2018 року було прийнято позов до розгляду та відкрито провадження по справі (а.с.20).

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 09 липня 2018 року (а.с.30) відкладено розгляд даної справи на іншу дату за клопотанням представника відповідача адвоката ОСОБА_6

05 грудня 2018 року представником позивачки адвокатом ОСОБА_2 через канцелярію суду надана заява щодо відмови від частини позовних вимог та проханням ухвалити рішення про задоволення позову за наступними позовними вимогами: про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 №34-к від 08.05.2018 року; про поновлення ОСОБА_1 на посаді прибиральниці приміщень КЗ «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей»; про стягнення з КЗ «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 3 723 грн.; про допущення негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати у розмірі платежу за 1 місяць.

Позивачка та її представник - адвокат ОСОБА_2 в судове засідання не з'явились, але від представника позивача надійшла заява про слухання справи у їх відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги (а.с43).

Виконуюча обов'язки директора КЗ «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» ОСОБА_3 (а.с.41), направила до суду заяву з проханням заслухати справу у її відсутність, проти задоволення позовних вимог, з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, отриманих від позивача, не заперечує та вважає їх обґрунтованими та законними (а.с38-40).

Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

З огляду на належне сповіщення сторін та їх представників про дату, час та місце розгляду справи, надходження від них заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без участі позивачки та представників сторін. При цьому, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється.

Дослідивши позовну заяву та надані сторонами письмові докази в сукупності, суд, враховуючи визнання позову, з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін та інших осіб, відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити, виходячи з того, що відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як встановлено в судовому засіданні, 02 вересня 2013 року ОСОБА_1 переведено на посаду прибиральниці приміщень КЗ «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей», а 08 травня 2018 року - звільнено з вказаної посади згідно п.7 ст.40 КЗпП України, що підтверджується записами з наданої копії трудової книжки серії 0Т-І № 0747905 від 04.09.1983 року (а.с.13).

Із копії наказу №34-к від 08.05.2018 року КЗ «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» (а.с.7) слідує, що на прибиральницю Тузлівського НВК ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Позивачка отримала копію вказаного наказу 22.05.2018 року, що підтверджується підписом останньої.

З копії акта фельдшера Тузлівської УПМСД ОСОБА_4 від 04.05.2018 року, копія якого засвідчена печаткою КЗ «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» Татарбунарського району Одеської області (а.с.8) та підписом в.о. директора НВК, вбачається, що вказаної дати в 16.00 годин фельдшером освідчено фізичний стан працівника Тузлівської НВК, а саме: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перебувала на роботі в нетверезому стані. Вказаний акт ОСОБА_1 отримала 22.05.2018 року, про що міститься підпис останньої.

Із змісту письмових пояснень ОСОБА_1 від 08.05.2018 року (а.с.11) слідує, що 03.05.2018 року вона була в місті Татарбунари Одеської області, де отримувала з дітьми паспорта, а ввечері була в магазині «Сіті», де купувала спиртне в 02 год. ночі, тому від неї був перегар.

Відповідно до акту №10 КЗ «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» від 08.05.2018 року, складеного комісією (а.с.12), ОСОБА_1 - прибиральниці Тузлівського НВК було запропоновано директором НВК ОСОБА_5, ознайомитися з наказом і засвідчити ознайомлення підписом, але остання відмовилася. Після цього директор зачитала їй наказ вголос.

У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі 06.06.2018 року (а.с.1), тобто в місячний термін з дня звільнення, тому строки звернення нею до суду не порушені.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана;2) звільнення.

Відповідно до ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Згідно ст.ст.148, 149 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

В силу частин 1, 2, 3, 5 статті 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У відповідності до п.22 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 (із змінами), у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 і п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Пунктом 25 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ зазначено, що вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п.7 ст.40 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів (ст.27 ЦПК), яким суд має дати відповідну оцінку.

Аналізуючи вищезазначені норми закону та розяснення Пленуму Верховного Суду України, а також, враховуючи вимоги ч.1 ст. 235 КЗпП України, згідно якої у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, суд вважає, що позивачка ОСОБА_1 звільнена з роботи без законної підстави, а тому підлягає поновленню на посаді з дня її незаконного звільнення, а саме: з 08 травня 2018 року. Відповідно, наказ №34-к від 08.05.2018 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення має бути визнано незаконним та скасовано.

Суд вважає, що при обранні заходу дисциплінарного стягнення керівник закладу не дотримався вимог ст. 149 КЗпП України, якими визначено правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема: не належно складено документ, на підтвердження факту появи позивачки на роботі в нетверезому стані; не враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна нею шкода; обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно ч. 2 ст. 47 ЦПК України, на роботодавця покладено обовязок вручити особі в день звільнення копію наказу про звільнення.

Судом встановлено, що копія наказу про звільнення була вручена ОСОБА_1 лише 22.05.2018 року, що, в свою чергу, стороною відповідача не спростовано.

Діючим КЗпП України передбачений обовязок роботодавця довести вину працівника у випадку притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Разом з тим, представник відповідача визнає вимоги позову, з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, не заперечує проти їх задоволення, що, відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, є законною підставою ухвалення рішення про задоволення позову, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Абзацом 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», постановлено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

З огляду на викладене, врахувавши визнання уточненого позову відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість тверджень позивача щодо звільнення її без належних правових підстав, передбачених п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України та з грубим порушенням вимог, передбачених ст.ст. 147-149 КЗпП України.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання наказу №34-к від 08 травня 2018 року незаконним, скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ОСОБА_1 за п.7 ст.40 КЗпП України та поновлення позивачки на посаді прибиральниці приміщень КЗ «Тузлівська НВК» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей».

Також, відповідно до вимог ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Пунктом 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 з наступними змінами, визначені виплати, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Це: основна заробітна плата, доплати та надбавки, премії, які не носять разового характеру, винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

З моменту звільнення позивачки минуло більше шести місяців, однак вона просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток лише за один місяць, за час вимушеного прогулу, в розмірі одної мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, що становить 3723,00 грн. Дана вимога також визнається представником відповідача, тому підлягає до задоволення, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, передбачений ст.13 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до пп.1 п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивачка звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, тому в порядку ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача КЗ «Тузлівський НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» стягується судовий збір в дохід держави в розмірі 2114 грн. 40 коп. (704,80 х 3 - за три позовні вимоги).

Крім того, за правилом п. п. 2, 4 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1, та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.43,124 Конституції України, ст.ст.40,41,147-149, 235 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст.3,10,11,13, 76-82, 263-265, 268, 273, 430 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Комунального закладу «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» Татарбунарського району Одеської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати наказ №34-к від 08.05.2018 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ОСОБА_1 з посади прибиральниці приміщень Комунального закладу «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» Татарбунарського району Одеської області, на підставі п.7 ст.40 КЗпП України незаконним та скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на посаді прибиральниці приміщень Комунального закладу «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» Татарбунарського району Одеської області з 08 травня 2018 року.

Стягнути з Комунального закладу «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» Татарбунарського району Одеської області на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3 723 (трьох тисяч сімсот двадцяти трьох) грн.

Допустити негайне виконання рішення суду щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді прибиральниці приміщень Комунального закладу «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» Татарбунарського району Одеської області» та щодо стягнення з останнього середньої заробітної плати в межах суми платежу за один місяць на користь ОСОБА_1.

Стягнути з Комунального закладу «Тузлівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» Татарбунарського району Одеської області» на користь держави судовий збір у розмірі 2114 (двох тисяч ста чотирнадцяти) гривень 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Одеської області через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Л.А.Семенюк