КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/2275/2018 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Таргоній Д.О., Приходька К.П., Ігнатченко Н.В., розглянув в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сажень», ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, апеляційний суд, -

У С Т А Н О В И В :

у грудня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 01 серпня 2016 року, було пошкоджено належний їй на праві власності транспортний засіб марки «Honda», модель «CR-V», номерний знак НОМЕР_2.

Постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 31 серпня 2016 року винним у вчиненні вказаної ДТП визнано ОСОБА_5, який є працівником ТОВ «САЖЕНЬ» та виконував свої трудові обов'язки.

Відповідно до звіту ФОП «ОСОБА_6» про оцінку вартості матеріального збитку від 05 жовтня 2016 року, розмір матеріальної шкоди, завданої позивачці після пошкодження її транспортного засобу внаслідок ДТП складає 180474,73 грн.

Оскільки страхове відшкодування в сумі 49 000,00 грн. їй було виплачено страховиком, позивачка з врахуванням виплаченого їй страхового відшкодування та уточнення позовних вимог, вважає, що з ТОВ «САЖЕНЬ» на її користь підлягає стягненню матеріальна шкода, завдана внаслідок ДТП в розмірі 400,00 грн. та з відповідача ОСОБА_5 на її користь підлягає стягненню матеріальна і моральна шкода, завдана внаслідок ДТП в розмірі 131074,73 грн. і 25000,00 грн. відповідно., а також з відповідачів на її користь підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 рокув задоволенні позову відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати у зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, яким підтверджується та обставина, що ОСОБА_5 не перебував в трудових відносинах з будь-якою юридичною особою або фізичною особою-підприємцем, внаслідок не встановлення вищевказаної обставини, судом помилково застосовано до спірних правовідносин ч. 1 ст. 1172 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення даної справи.

Відповідачі не скористалисьсвоїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент ДТП, внаслідок якої позивачці була завдана матеріальна шкода, відповідач ОСОБА_5 у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «САЖЕНЬ» не перебував, та відповідно виконував свої трудові обов'язки перед іншим роботодавцем.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження права власності на транспортний засіб марки «DAF», номерний знак НОМЕР_3, яким керував ОСОБА_5

З даним висновком судова колегія не може погодитись з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2016 року о 08 год. 30 хв. на 302 км. а/д Київ-Харків відбулась ДТП за участю транспортного засобу марки «DAF», номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_5 та транспортного засобу марки «Honda», модель «CR-V», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 Внаслідок ДТП вказані транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Право власності на транспортний засіб марки «Honda», модель «CR-V», номерний знак НОМЕР_2, належить ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ААС № 364714.

Постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 31.08.2016 року в справі про адміністративне правопорушення № 755/12666/16-п, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а відповідно до п.1 ч.2 цієї статті збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала.

Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Як вбачається зі звіту ФОП «ОСОБА_6» про оцінку вартості матеріального збитку від 05 жовтня 2016 року, матеріальна шкода, завдана позивачці після пошкодження її транспортного засобу внаслідок ДТП складає 180474,73 грн.(а.с.44-71).

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

При цьому, як вказала позивачка, страхове відшкодування в сумі 49000,00 грн. їй було виплачено страховиком.

Положеннями ст. 1194 ЦК України вбачається, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Разом з тим, згідно з ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договiр є угода мiж працiвником i власником пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноваженим ним органом чи фiзичною особою, за якою працiвник зобов'язується виконувати роботу, визначену цiєю угодою, з пiдляганням внутрiшньому трудовому розпорядковi, а власник пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов'язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату i забезпечувати умови працi, необхiднiдля виконання роботи, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно трудового договору, укладеного 03.04.2016 року між ФОП ОСОБА_7, в особі ОСОБА_7 та ОСОБА_5, працівник ОСОБА_5 приймається на роботу на посаду водій-експедитор (а.с. 78-79).

Відповідно до дорожнього листа № 1 від 30.07.2016 року, за яким ОСОБА_5 під час ДТП здійснювалось перевезення, тобто виконував свої трудові обов'язки, - перевізником зазначається TOB «Захід Сервіс Україна», відправником ПАТ «Оболонь», що також вказано у видатковій накладній № 2432511/5 від 30.07.2016 року.

Відповідно до листа Пенсійного фонду України №31524/04-22 (а.с.134), надісланого на запит суду щодо надання інформації про відрахування в Пенсійний фонд України в період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2016 року за громадянина ОСОБА_5 ідентифікаційний код - НОМЕР_4, як найманого працівника будь-яким роботодавцем обов'язкових платежів/зборів згідно чинного законодавства із зазначенням роботодавця, яким вони здійснювались, зазначено, що до бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування про ОСОБА_5 відомості від останнього та роботодавця за вказаний у запиті період не надходили (а.с. 134).

Із листа Державної фіскальної служби України від 07 грудня 2017 року (а.с.163), надісланого на виконання ухвали суду першої інстанції від 17 листопада 2017 року про забезпечення доказів, вбачається, що згідно з інформаційним фондом Державного реєстру платників податків станом на 30 листопада 2017 року за період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2016 року відсутні відомості щодо до доходів отриманих від податкових агентів фізичною особою, зазначеною в ухвалі за ознаками доходів «101» (доходи у вигляді заробітної плата нараховані (виплачені) платнику податків відповідно до умов трудового договору (контракту) (а.с.135-136).

Як зазначено у висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1693цс16, у тих випадках, коли шкоди завдано працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків, зобов'язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша статті 1172 ЦК України).

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв'язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Оцінюючи в сукупності наявні в матеріалах справи докази, судова колегія вважає, що доказів перебування ОСОБА_5 з будь-яким роботодавцем у трудових відносинах матеріали справи в собі не містять та останнім не надано.

Враховуючи вищевикладене, оскільки ОСОБА_5 є винним у вчиненні ДТП, яке сталось 01 серпня 2016 року о 08 год. 30 хв. на 302 км. а/д Київ-Харків за участю транспортного засобу марки «DAF», номерний знак НОМЕР_3, під керуванням останнього. та транспортного засобу марки «Honda», модель «CR-V», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, в трудових відносинах на момент вчинення ДТП ні з ким не перебував, неправомірності заволодіння транспортним засобом марки «DAF», номерний знак НОМЕР_3відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 1187 ЦК України не встановлено, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_5 матеріальної шкоди в розмірі 131 074,73 грн. підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, для відшкодування моральної шкоди в даній справі необхідні наступні підстави: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів його сім'ї чи близьких родичів або у зв'язку з пошкодженням його майна. Необхідними умовами також є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності та наявність вини відповідача.

В підтвердження заподіяння моральної шкоди позивачка посилається, зокрема, на порушення нормального режиму життя, душевні страждання, хвилювання через пошкоджений автомобіль, погіршення матеріального стану родини. Проте належних доказів на підтвердження цього відповідно до ст. 81 ЦПК України ОСОБА_4 не надала.

Щодо відмови в стягнені з ТОВ «Сажень» матеріальної шкоди в розмірі 400 грн., рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року в цій частині позивачем не оскаржується.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки у порушення вимог ст.263 ЦПК України суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення матеріальної шкоди з відповідача як винуватця ДТП, тому колегія суддів приходить до висновку, що в силу ст.376 ЦПК України ці порушення є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про задоволення позову в цій частині з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 1166, 1172, 1187, ЦК України, ст. ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року в частині відмови в стягненні з ОСОБА_5 матеріальної шкоди на користь ОСОБА_4скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4матеріальну шкоду в розмірі 131 074,73 грн. (сто тридцять одна тисяча сімдесят чотири гривні сімдесят три копійки).

В задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: АДРЕСА_1 (п/б), ІПН: НОМЕР_4.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання: АДРЕСА_2, ІПН: НОМЕР_1.

Судді: Д.О. Таргоній

Н.В.Ігнатченко

К.П.Приходько