АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової Лідії Миколаївни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу БочаровоїСвітлани Володимирівни, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Кредит Європа Банк» про усунення перешкод у розпорядженні майном, звільнення майна з-під арешту, скасування записів про заборону на відчуження нерухомого майна та про обтяження майна іпотекою,

встановила:

у серпні 2016р. позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у розпорядженні нежилими приміщеннями № 1,2,3,4 (групи приміщень № 12) (колишня квартира № 12), загальною площею 21,10 м2, які розташовані по АДРЕСА_1, та звільнення з-під арешту цих нежилих приміщень;

- зобов'язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванову Л.М. зняти заборону на відчуження майна шляхом виключення (скасування) з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про заборону на нерухоме майно - нежилі приміщеннями № 1,2,3,4 (групи приміщень № 12) (колишня квартира № 12) загальною площею 21,10 м2, які розташовані по АДРЕСА_1, реєстраційний номер обтяження 7111554, зареєстровано 25 квітня 2008р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., підстава обтяження: договір іпотеки від 25 квітня 2008р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2466; власник: ОСОБА_2; заборона № 2467;

Справа №760/14747/16-ц
№ апеляційного провадження: №22-ц/796/1364/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
- зобов'язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарову С.В. зняти обтяження у вигляді іпотеки шляхом виключення (скасування) з Державного реєстру іпотек запису про обтяження майна іпотекою - нежилих приміщень №1,2,3,4 (група приміщень № 12) (колишня квартира № 12), загальною площею 21,10 м2, які розташовані по АДРЕСА_1, реєстраційний номер обтяження 7115605; зареєстровано 29 квітня 2008р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В.; підстава обтяження: договір іпотеки від 1 квітня 2008р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2466.

- 2 -

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він є власником вказаних нежилих приміщень на підставі свідоцтва про право власності від 8 серпня 2007р. 25 квітня 2008р. він уклав договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з ОСОБА_2 Однак, рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 10 січня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 травня 2009р., вказаний договір визнано недійсним.

Позивач вважав, що саме він є власником спірних нежилих приміщень, так як рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 10 січня 2009 року набрало законної сили, і з метою реалізації свого права власності 21 липня 2016р. він звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролової О.О. з метою укладення договору дарування зазначених нежилих приміщень, проте, постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролової О.О. від 21 липня 2016р. йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки при перевірці нотаріусом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно виявлено наявність заборони та іпотеки на вищевказане майно, де іпотекодавцем приміщень є ОСОБА_2, а іпотекодержателем - ЗАТ «Кредит Європа Банк».

Позивач посилався на те, що в липні 2016р. звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової Л.М. з усною заявою про зняття заборони на нерухоме майно, що перебуває у його власності, на яку нотаріус усно повідомив, що жодних дій по зняттю заборон вчиняти не буде.

Позивач зазначав, що оскільки він як власник майна фактично позбавлений права ним розпоряджатися, у зв'язку із наявністю заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та обтяження іпотекою, на підставі ст. 391 ЦК України просив усунути перешкоди у здійсненні права власності.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач посилається на неповне з'ясування судом всіх обставин справи та вважає, що незважаючи на наявність іпотеки на спірне майно, ОСОБА_2 не може вважатися власником майна, оскільки в даному випадку не підлягають застосуванню положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку», та саме він є законним власником нежилих приміщень.

Крім того, позивач зазначає, що судом не взято до уваги, що у зв'язку із наявними заборонами, він не може зареєструвати своє право власності в установленому законом порядку.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.176), у судове засідання не з'явився, клопотання про його перенесення не подав, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу та пояснив, що на даний час триває судовий розгляд про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, пояснення представника приватних нотаріусів Іванової Л.М. та Бочарової С.В., яка заперечувала проти апеляційної скарги, посилаючись на те, що відсутні правові підстави для зняття заборони з предмету іпотеки, вивчивши матеріали справи, відзив ПАТ «Кредит Європа Банк», в якій зазначається про обрання позивачем неправильного способу захисту та визначення кола відповідачів, та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого 8 серпня 2007р. Головним управлінням комунальної власності м.

- 3 -

Києва, позивач був власником нежилих приміщень № 1,2,3,4 (колишня квартира 12), загальною площею 21,10кв.м., які розташовані у АДРЕСА_1.

25 квітня 2008р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., за яким ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 придбав нежилі приміщення № 1,2,3,4 (групи приміщень 12), загальною площею 21,10кв.м., які розташовані у АДРЕСА_1.

25 квітня 2008р. між ЗАТ «Кредит Європа Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки № 0011-ML-9/і, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., за яким, у забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0011-ML-9 від 25 квітня 2008р., ОСОБА_2 передав в іпотеку банку вказані нежилі приміщення. Також приватним нотаріусом була накладена заборона відчуження нежилих приміщень, зареєстрована у реєстрі за № 2467.

29 квітня 2008р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В. обтяження у вигляді іпотеки зареєстровано у державному реєстрі Іпотек за № 7115605.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 січня 2009р. визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень № 1,2,3,4 (групи приміщень 12), загальною площею 21,10кв.м., які розташовані у АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 квітня 2008р.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право власності позивача на спірні нежилі приміщення були припинені у зв'язку з їх продажем, після ухвалення судом рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень позивач своє право власності на нежилі приміщення у визначеному законом порядку не зареєстрував.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та обґрунтованість апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до

- 4 -

іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно із частиною першою статті 4 цього Закону обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини другої статті 3 вказаного Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 вказаного Закону записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позивачем суду не надано доказів, що реєстрація заборони та обтяження іпотеки на час укладення договору іпотеки проведена з порушенням норм законодавства.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Ухвалення судом рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень, не спростовує презумпції правомірності правочину договору іпотеки, договір іпотеки недійсним не визнано, а тому відсутні правові підстави для скасування держаної реєстрації іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про те, що у момент передачі майна в іпотеку ОСОБА_2 не був його власником, не відповідають матеріалам справи.

Згідно наявних у матеріалах справи відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 2 лютого 2018р. власником спірних нежилих приміщень зареєстрований ОСОБА_2

Частиною 4 статті 334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які

- 5 -

підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», редакція якого діяла на момент ухвалення судом рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень, було визначено, що право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Аналогічні положення містить і Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Позивачем суду не було надано доказів державної реєстрації відновлення свого права власності на спірні нежилі приміщення на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 січня 2009р.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на спірні нежилі приміщення на підставі рішення суду у зв'язку із наявними заборонами, належними доказами не підтверджено.

Під час судового розгляду позивачем не було надано доказів, а судом не встановлено, що на спірне майно накладено арешт, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про звільнення майна з-під арешту.

Суд першої інстанції неправомірно послався при вирішенні даного спору на положення ст. 331 ЦК України, яка не регулює спірні правовідносини, а також не застосував норми матеріального права, які підлягають застосування при розгляді даної справи, однак по суті прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів, а тому не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: