ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року м. Чернівці справа № 727/6114/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.

секретар Ковальчук Н.О.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 липня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Семенка О.В.-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Посилалося на те, що 01 жовтня 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит №б/н у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з порушенням зобов'язань за даним договором у ОСОБА_1 станом на 30 квітня 2018 року виникла заборгованість в розмірі 27265,14 грн, яка складається з наступного: 900 грн - заборгованість за кредитом; 20740,61 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3850 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1274,53 грн. - штраф (процентна складова).

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку із спливом строку позовної давності.

На дане рішення АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що при ухваленні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим просило скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції належним чином не перевірив та не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, умовам договору щодо його дії та строку дії кредитної картки.

Вказує на те, що згідно довідки про картки клієнта видані за договором, ОСОБА_1 18 квітня 2014 року була видана картка за НОМЕР_1 зі строком дії до 11/17, тобто до 30 листопада 2017 року, отже позов банку подано в межах строку позовної давності.

Окрім того, позичальник частково сплачувала кредитну заборгованість, і останній платіж нею внесено через термінал самообслуговування 29 лютого 2016 року в розмірі 50 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку, а відповідно позовна давність переривалася і на час пред'явлення позову не сплила.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, що згідно з п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зіст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Зважаючи на характер наявного спору, у справі підлягають з'ясуванню умови, на яких укладено кредитний договір між сторонами, строк дії кредитної картки, стан виконання сторонами своїх зобов'язань за договором, чи видавалися боржнику нові картки у рамках продовження існування договірних зобов'язань.

У порушення норми ст. 12 ЦПК України, суд першої інстанції не вжив заходів для з'ясування указаних обставин, розглянув справу за відсутності сторін.

Взявши до уваги тільки заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції не з'ясував у позивача його відношення до відповідної заяви відповідачки, а відповідно не надав можливості позивачеві подати додаткові докази на підтвердження позовних вимог.

За наведених обставин слід визнати, що подані до суду апеляційної інстанції нові докази (виписка за картковим рахунком (а.с.63-75), довідка про видачу кредитних карток (а.с.76) є такими, що не були подані позивачем до суду першої інстанції з поважних причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів вважає, що указані докази підлягають врахуванню при вирішенні спору разом з доказами, що були подані позивачем до суду першої інстанції.

Судом встановлено, що згідно заяви від 01 жовтня 2013 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 27,60% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З довідки АТ «Приватбанк» про видачу кредитних карток вбачається, що ОСОБА_1 18.06.2014р. кредитну картку за НОМЕР_1 терміном дії до 11/17 (а.с.76).

Відповідачка користувалася кредитними коштами, неодноразово оплачувала платіжною карткою за продукти, здійснювала поповнення рахунку, що підтверджується випискою по її особовому рахунку (а.с. 63-75) та свідчить про виконання грошових зобов'язань.

Згідно з ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно доч.1ст.1054 ЦКУкраїни за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610,ч.1ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк (термін) відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правилами користування платіжною карткою, у редакції, що була чинною на час укладення кредитного договору, визначено, що картка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицевій стороні (п.2.1.1.2.11).

З урахуванням отримання відповідачкою картки на строк до 30 листопада 2017 року саме цей строк є строком дії договору.

З розрахунку заборгованості (а.с.4-5), виписки за картковим рахунком (а.с.63-75) вбачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачкою умов договору заборгованості за кредитним договором станом на 30 квітня 2018 року становить 27265,14 грн, яка складається з боргу за кредитом - 900 грн; 20740,61 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3850 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1274,53 грн. - штраф (процентна складова).

Таким чином встановлено, що відповідачкою дійсно порушувались умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість.

Однак правильність нарахування банком указаних сум має бути перевірена апеляційним судом на предмет відповідності нормам матеріального права.

Факт порушення умов договору відповідачкою не спростовано, у заяві поданій до суду першої інстанції просила суд розглянути справу без її участі, зазначала, що вимоги до неї банком пред'явлено після спливу позовної давності.

Щодо даних тверджень відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а ст.258ЦК України передбачена спеціальна позовна давність щодо неустойки (пені та штрафу).

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Водночас відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом встановлено, що остання проплата відповідачкою була здійснена 29 лютого 2016 року шляхом поповнення картки в терміналі самообслуговування розміщеного по вул. Ентузіастів,3 в м.Чернівці на суму 50 грн. З позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулося 15 червня 2018 року, тобто у межах строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що трирічний строк позовної давності не сплив ні з моменту порушення позичальником терміну внесення платежу, ні з часу закінчення строку дії договору у повному обсязі (30 листопада 2017 року).

Таким чином, доводи відповідачки, з чим погодився суд першої інстанції, про наявність підстав для відмови у позові з підстав спливу позовної давності є необґрунтованими.

Щодо обсягу задоволення позовних вимог колегія суддів виходить з того, що вимоги банку підлягають частковому задоволенню.

Розрахунком заборгованості (а.с.4-5), випискою за картковим рахунком (а.с.63-75) судом встановлено, що станом на 30 квітня 2018 року - заборгованість за кредитом становить 900 грн і ця заборгованість підлягає стягненню з відповідачки.

Однак вимога про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203цього Кодексу.

Частинами 1-3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі ч.2ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 Постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ч.1-3 ст.1056-1 ЦК України, у редакції, чинній на час укладення між сторонами кредитного договору, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За змістом ч.4,6 ст.1056-1 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

У абз.1 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

За змістом абз.3,4 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки слід розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст.ст.641-642ЦК України або в порядку, визначеному ч.6 ст.1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить ст.1056-1ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (не укладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

На підставі п.1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг банк має право в односторонньому порядку змінювати тарифи.

Умови та правила надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» не містять підпису ОСОБА_1

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною договору кредиту між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 від 01 жовтня 2013 року і що саме ці Умови мала на увазі ОСОБА_1, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідно, досягнення згоди щодо права банку в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку, а тому наведена умова є нікчемною.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Оскільки укладення кредитного договору мало місце шляхом підписання ОСОБА_1 відповідної письмової заяви, то і зміна договору мала відбутися у такий же спосіб.

У такому разі збільшення процентної ставки в односторонньому порядку не відповідає наведеним нормам права.

Згідно із п.2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому тарифами банку з розрахунку 360 календарних днів.

Колегія суддів вважає за необхідне застосувати відсоткову ставку в розмірі 27,6% річних як таку, що була встановлена на момент укладення кредитного договору між сторонами.

Разом з тим, з розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за відсотками розрахована банком станом на 30 квітня 2018 року.

У постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором відсотки лише впродовж строку дії кредитного договору, після спливу визначеного договором строку кредитування нарахування відсотків є безпідставним.

Як встановлено у справі строк дії договору закінчився 30 листопада 2017 року.

За таких обставин, вимога банку про стягнення відсотків підлягає задоволенню за період з 13 червня 2015 року по 30 листопада 2017 року, враховуючи заяву відповідачки про застосування строку позовної давності, за відсотковою ставкою 27,6% річних, що стверджується розрахунком заборгованості, який відповідачкою не спростовано.

Таким чином, заборгованість відповідачки по відсотках, з урахуванням сплачених та отриманих нею сум, колегія суддів визначає в розмірі 449 грн 24 коп згідно наступного розрахунку:

1.360 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 18 днів (червень 2015 року) = 4 грн 97 коп;

2.380 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (липень 2015 року) = 9 грн 03 коп;

3.400 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (серпень 2015 року) = 9 грн 51 коп;

4.420 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 30 днів (вересень 2015 року) = 9 грн 66 коп;

5.440 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (жовтень 2015 року) = 10 грн 46 коп;

6.460 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 30 днів (листопад 2015 року) = 10 грн 58 коп;

7.480 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (грудень 2015 року) = 11 грн 41 коп;

8.500 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (січень 2016 року) = 11 грн 88 коп;

9.520 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 29 днів (лютий 2016 року) = 11 грн 56 коп;

10.540 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (березень 2016 року) = 12 грн 83 коп;

11.560 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 30 днів (квітень 2016 року) = 12 грн 88 коп;

12.580 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (травень 2016 року) = 13 грн 78 коп;

13.600 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 30 днів (червень 2016 року) = 13 грн 80 коп;

14.620 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (липень 2016 року) = 14 грн 74 коп;

15.640 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (серпень 2016 року) = 15 грн 21 коп;

16.660 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 30 днів (вересень 2016 року) = 15 грн 18 коп;

17.680 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (жовтень 2016 року) = 16 грн 16 коп;

18.700 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 30 днів (листопад 2016 року) = 16 грн 10 коп;

19.720 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (грудень 2016 року) = 17 грн 11 коп;

20.740 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (січень 2017 року) = 17 грн 59 коп;

21.760 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 28 днів (лютий 2017 року) = 16 грн 31 коп;

22.780 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (березень 2017 року) = 18 грн 54 коп;

23.800 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 30 днів (квітень 2017 року) = 18 грн 40 коп;

24.820 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (травень 2017 року) = 19 грн 49 коп;

25.840 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 30 днів (червень 2017 року) = 19 грн 32 коп;

26.840 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (липень 2017 року) = 19 грн 96 коп;

27.860 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (серпень 2017 року) = 20 грн 44 коп;

28.880 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 30 днів (вересень 2017 року) = 20 грн 24 коп;

29.900 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 31 день (жовтень 2017 року) = 21 грн 39 коп;

30.900 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) : 100 Х 27,60 % річних : 360 Х 30 днів (листопад 2017 року) = 20 грн 70 коп.

Отже нараховані відсотки складають 449 грн 24 коп.

Щодо вимоги банку про стягнення з відповідачки пені колегія суддів дійшла висновку про її часткове задоволення.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З матеріалів справи встановлено, що банк звернувся до суду з позовом в червні 2018 року, при цьому визначивши заборгованість станом на 30 квітня 2018 року. Строк дії договору закінчився 30 листопада 2017 року, отже враховуючи заяву відповідачки про застосування строку позовної давності та постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, вимога банку про стягнення пені підлягає задоволенню на суму 600 грн, за період з червня 2017 року по листопад 2017 року, з розрахунку по 100 грн за кожний місяць.

Відносно позовної вимоги про стягнення з відповідачки 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 1274,53 грн штрафу (процентна складова) колегія суддів зазначає наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок Верховний Суд України виклав у постанові 21 жовтня 2015 року в справі 6-2003цс15.

Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час тарифами обслуговування кредитних карт передбачено сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням.

Тобто, вимога банку про стягнення з відповідачки штрафу є подвійною відповідальністю і суперечить ст. 61 Конституції України.

Отже, в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідачки 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 1274,53 грн штрафу (процентна складова) необхідно відмовити.

Таким чином, на часткове задоволення позовних вимог з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути заборгованість за кредитним договором від 01 жовтня 2013 року у розмірі 1949 грн 24 коп, з яких 900 грн - заборгованість за кредитом, 449 грн 24 коп заборгованість за відсотками, пеня - 600 грн.

Відповідно до правил ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути 314,95 грн витрат зі сплати судового збору (з розрахунку: процент задоволення позовних вимог складає 7,15 %, позивачем сплачено за подання позовної заяви 1762 грн судового збору, а за подання апеляційної скарги 2643, разом 4405 грн, 7,15 % від указаної суми становить 314,95 грн.

На підставі наведеного та керуючись п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 липня 2018 року скасувати.

Позов акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість в розмірі 1949 грн 24 коп, з яких 900 грн - заборгованість за кредитом, 449 грн 24 коп заборгованість за відсотками, пеня - 600 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в розмірі 314,95 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 5 грудня 2018 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк