Справа № 750/5598/17
Провадження № 2/750/64/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2018 року м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

судді Логвіної Т.В.,

із секретарем Примак Т.В.,

за участю позивача, представника позивача та представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Груп» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Груп» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 731, 15 грн., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 59 032 та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., мотивуючи вимоги тим, що відповідач звільнив позивача без законної на те підстави, не здійснив повного розрахунку при звільненні, чим завдав моральних страждань.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність.

Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 26 жовтня 2016 року позивач був прийнятий на посаду водія до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Груп».

Відповідно до наказу № 43/вд від 14.04.2017 позивача було направлено у відрядження для виконання робіт на автомобільній дорозі М06 Київ-Чоп (км 434+620 - км 621+500, Львівська область) з 19.04.2017 по 12.05.2017 (а.с. 21).

05.05.2017 заступником директора ТОВ "ОСОБА_2 Груп" ОСОБА_3 було виявлено відсутність на об'єкті виконання робіт працівників в кількості 9 осіб, про що о 08 годині 05 хвилин було складено відповідну доповідну записку та Акт про відсутність працівників на роботі (а.с. 22, 23).

Наказом № 52 від 05.05.2017 відповідачем було створено комісію для проведення службового розслідування з обов'язковим отриманням письмових пояснень від працівників (а.с. 24).

На виконання вищезазначеного наказу інспектором з кадрів було запропоновано Позивачу надати письмові пояснення про причини його відсутності 05.05.2017 на об'єкті виконання робіт та самовільного залишення робочого місця. Проте, Позивач відмовився надати відповідні пояснення. Після приходу на роботу 10.05.2017, Позивачу повторно було запропоновано письмово пояснити свою відсутність, однак останній відмовився, що підтверджується Актом № 4 від 10.05.2017.

За результатами роботи комісії з проведення службового розслідування було складено Акт від 10.05.2017 р„ відповідно до якого Позивача рекомендовано притягнути до відповідальності за грубий дисциплінарний проступок.

Після розгляду Акту, керівником «ОСОБА_2 Груп» було видано наказ № 61/к від 10.05.2017 про звільнення Позивача за прогул без поважних причин. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу були виплачені в день звільнення належні до виплати кошти від підприємства, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу за травень 2017 року, відомостями нарахування коштів № 1254 та № 1255, розрахунковими листками по заробітній платі за квітень 2017 року та травень 2017 року, а також платіжними дорученнями № 6212 від 10.05.2017 та № 6217 від 10.05.2017.

Згідно п.4 ст.40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору може бути прогул без поважних причин, яким є в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Оскільки законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, у справах про звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України суд вирішує питання про поважність причини відсутності працівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь- які докази із числа передбачених ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України на працівника покладено обов'язок виконувати роботу, визначену угодою між ним та власником та дотримання внутрішнього трудового розпорядку.

Статтею 31 КЗпП України визначено, що власник не вправі доручати роботу не обумовлену трудовим договором.

Відповідно до Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 59 від 13 березхня 1998 року, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

З режимом роботи позивач ознайомлений 25.10.2016 року, про що поставив свій підпис у Журналі ознайомлення працівників підприємтва з правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Таким чином, судом встановлено, що позивач самовільно 05 травня 2017 року залишив місце відрядження без поважних причин, пояснень причин відсутності на роботі позивач не надав, тобто, будучи відсутнім на роботі більше трьох годин підряд допустив прогул, у звязку з чим позов в частині поновлення на роботі необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Крім того, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати в сумі 731,15 грн. у звязку з відсутністю в матеріалах справи належних та допустимих доказів несплати відповідачем таких коштів.

Також, на підставі довідки Державної фіскальної служби України від 02.03.2018 року, суд на даний час не може прийняти рішення про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні через відсутність даних щодо дати виплати цих коштів та дати прийняття позивача на іншу роботу, що свідчить про передчасність таких вимог.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Пунктом 4 зазначеної Постанови передбачено, що відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно з п. 5 Постанови суд, зокрема, повинен з'ясувати, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Пунктом 9 Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких

зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Враховуючи те, що Позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди відповідачем, позов в цій частині також задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: