КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 759/1536/18

провадження № 22-ц/824/3583/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю &q?ва;Комплекс Агромарс&q?еж;

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю &q?ив;Комплекс Агромарс&q?еж; - Халілової НаталіїКронидівни

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року у складі судді Журибеди О.М.

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю &q?пр;Комплекс Агромарс&q?тв; до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ТОВ «Комплекс Аргомарс» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказало, що 05 серпня 2016 року ОСОБА_2 на підставі заяви, написаної власноруч, тобто добровільно, був прийнятий на роботу до TOB «Комплекс Агромакс» на посаду підмінного водія автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку, згідно наказу № 522 КА/к-п.

Наказом № 15 КА/ к-п-д від 19.01.2017 року відповідача з 19.01.2017 року було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85.410 Е № НОМЕР_1 автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» TOB «Комплекс Агромарс» та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора.

Наказом від 18.08.2017 року № 496 КА/к-з відповідач був звільнений за власним бажанням.

Відповідач вільно погодився виконувати роботу, яка полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (м'ясопродукції), згідно видаткових (товарно-транспортних) накладних та актів прийому-передачі.

Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 684-Е від 16.08.2016, що укладено між позивачем та відповідачем, був чинним до дати звільнення відповідача (включно до 18.08.2017 року), тобто до закінчення строку дії трудового договору, та підписаний з боку ТОВ Комплекс Агромарс» ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності № 53/КАМ/Ю від 21 січня 2015 року.

Також, для забезпечення виконання водієм-експедитором своїх обов'язків 18.05.2017 року відповідач був ознайомлений з робочою інструкцією водія по перевезенню м'ясопродукції та посадовою інструкцією експедитора по перевезенню м'ясопродукції, що підтверджується Листами ознайомлення.

24.05.2017 року відповідач ознайомлений з наказом від 19.04.2017 року № 84 «Про систему обрахунку нестач м'ясопродукції при транспортуванні».

Протягом всієї роботи на посаді водія-експедитора відповідач неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність тару для доставки її в пункт призначення згідно актів прийому передачі тари до видаткових (товарно-транспортних) накладних, але під час передачі тари контрагентам позивача та під час передачі зворотної тари на склад позивача виявлялася її нестача, сам факт і розмір якої підтверджується складеними відповідно кожної недостачі Актами прийому-передачі.

Уважало, що відповідачем внаслідок неналежного виконання своїх трудових обов'язків, недбалого ставлення до майна, переданого йому під індивідуальну матеріальну відповідальність за разовими документами - видатковими накладними, допущено нестачу товарно-матеріальних цінностей, що завдало збитків ТОВ «Комплекс Агромарс».

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 11 жовтня 2018 року представник ТОВ &q?ду;Комплекс Агромарс&q? п; - Халілова Н.К. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суд ухвалив з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Указує, що відповідач працював на посаді водія-експедитора у ТОВ «Комплекс Агромарс» і, відповідно до вимог статті 135-1 КЗпП України, з ним був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність з подальшим переукладенням у зв'язку з переведенням.

Посилається на те, що недотримання відповідачем п. 1 Договорів про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, а саме недбале ставлення до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей товариства, не вживання заходів для попередження збитків, несвоєчасне повідомлення керівництва підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених матеріальних цінностей, не забезпечення ведення обліку, складання і передачі у визначеному порядку товарно-грошових та інших звітів про рух та рештки ввірених матеріальних цінностей, стало причиною виникнення збитків у загальній сумі 87 150 грн. 77 коп.

Зазначає, що працівник ОСОБА_2, який одержав матеріальні цінності за разовим документом (видатковою накладною), повинен нести повну матеріальну відповідальність як за їх недостачу, так і за пошкодження або зіпсуття цих цінностей.

Уважає, що факт нестачі ввіреної ОСОБА_2 продукції підтверджений видатковими (товарно-транспортними) накладними, накладними на переміщення товару за період з 21 січня 2017 року по 11 серпня 2017 року, за якими він приймав товар для перевезення, та актами прийму-передачі з зазначенням фактів нестачі товару під час його прийняття отримувачем, які підписані відповідачем.

Вказує на те, що відповідачем неналежно виконувались обов'язки за договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність щодо отримання для доставки, доставка, перевезення та передача матеріальних цінностей (допущено нестачу).

Також зазначає, що суб'єктивне ставлення відповідача до своїх дій виражалося у вигляді необережної вини у формі самовпевненості, оскільки ОСОБА_2 усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника та він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розрахував запобігти цим наслідкам.

У зв'язку з викладеним, уважає доведеним склад матеріальної відповідальності.

Окрім того, уважає, що акти відмови від ознайомлення з наказами про відшкодування збитків підтверджують той факт, що відповідачу було запропоновано ознайомитися із такими наказами, проте ОСОБА_2 відмовився.

30 листопада 2018 року представник відповідача ОСОБА_5 надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що стороною позивача не надано суду жодного належного доказу наявності протиправної поведінки ОСОБА_2 або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі мясопродукції, а також причинного зв'язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, що настала. Також місцевим судом зауважено, що відповідач звільнився за власним бажанням.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 15.08.2016 року ОСОБА_2 на підставі заяви, написаної власноруч, тобто добровільно, був прийнятий на роботу до TOB «Комплекс Агромакс» на посаду підмінного водія автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку, згідно наказу № 522 КА/к-п. (а.с. 28).

Наказом № 15 КА/ к-п-д від 19.01.2017 року, відповідача, з 19.01.2017 року було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85.410 Е № НОМЕР_1 автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» TOB «Комплекс Агромарс», та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора (а.с. 29).

16 серпня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 684-Е, який був чинним до дати звільнення відповідача (включно до 18.08.2017 року), тобто до закінчення строку дії трудового договору, та підписаний з боку ТОВ Комплекс Агромарс» ОСОБА_4 (а.с. 30), яка діяла на підставі довіреності № 53/КАМ/Ю від 21 січня 2015 року (а.с. 31).

Для забезпечення виконання водієм-експедитором своїх обов'язків 18.05.2017 року відповідач був ознайомлений з робочою інструкцією водія по перевезенню м'ясопродукції та посадовою інструкцією експедитора по перевезенню м'ясопродукції, що підтверджується листами ознайомлення (а.с. 34-35).

24.05.2017 року відповідач був ознайомлений з наказом від 19.04.2017 року № 84 «Про систему обрахунку нестач м'ясопродукції при транспортуванні» (а.с. 36).

Відповідно до наказів «Про відшкодування збитків» від 31.01.2017 року - 13.08.2018 року, зазначено, що при доставці продукції водіями - експедиторами автотранспортного парку було виявлено нестачу підзвітної їм мясопродукції, що підтверджується відповідними актами, з наказами відповідач ОСОБА_2 не ознайомлений.

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Таким чином, обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв'язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Згідно ст. 130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Так, позивач зазначав, що дії відповідача спричинили нестачу ввірених йому матеріальних цінностей, що підтверджується відповідними наказами «Про відшкодування збитків» від 31 січня 2017 року - 13 серпня 2017 року, які видані на основі повернених актів прийому-передачі продукції та видаткових (товарно-транспортних) накладних, накладних на переміщення за період його роботи на підприємстві.

Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов'язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, в суді позивачем не доведено.

Не надано доказів позивачем і того, що керівництвом товариства після отримання актів приймання-передачі вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, пояснення у відповідача з приводу виданих наказів «Про відшкодування збитків» по факту нестачі продукції не відбиралися. Окрім того, згідно вказаних наказів від 31 січня 2017 року - 13 серпня 2017 року передбачено проведення утримання із заробітної плати ОСОБА_2 в рахунок погашення заподіяної підприємству шкоди.

Не доведено в суді й того, що товариство створило належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено п. 2 договору про повну матеріальну відповідальність.

Отже, оскільки належних, достатніх і допустимих доказів про обставини заподіяння шкоди, необхідних для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов'язків, позивачем не надано, суд дійшов вірного висновку, що позов не обґрунтований та підстави для його задоволення відсутні.

У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги у переважній більшості є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, та не спростовують висновків суду першої інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевим судом і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об'єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай