Постанова

Іменем України

3 травня 2018 року

м. Київ

справа № 640/15228/14-ц

провадження № 61-3712 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

представник позивача - Ісрафілова ЛарисаОлександрівна;

відповідач - ОСОБА_5;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2017 року у складі судді Сенаторова В. М. та рішення апеляційного суду Харківської області від 7 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С.,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення суми кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 21 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір про надання банківських послуг у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит з урахуванням збільшеного кредитного ліміту у розмірі 4 тис. грн зі сплатою 3 % на місяць, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, який встановлено у 2 роки.

Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконала, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого станом на 30 червня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 6 990 грн 64 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 1 691 грн 39 коп., заборгованість по процентах за користування кредитом у розмірі 2 870 грн 17 коп., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 1 620 грн, штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 309 грн.

З урахуванням наведеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь суму заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 6 990 грн 64 коп., а також понесені судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 990 грн 64 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушила свої зобов'язання зі сплати кредиту. Оскільки строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) збільшено сторонами до 50 років, то банк звернувся до суду з позовною заявою в межах строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 7 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2017 року змінено. Зменшено суму стягнення заборгованості за кредитним договоромз ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з 6 990 грн 64 коп. до 6 181 грн 56 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом у розмірі 1 691 грн 39 коп., сума заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2 870 грн 17 коп., сума заборгованості по пені та комісії у розмірі 1 620 грн.

Апеляційний суд погодився з висновком районного суду про порушення відповідачем своїх кредитних зобов'язань, а змінюючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що у силу статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, відтак вимоги банку про стягнення штрафів безпідставні.

У січні 2018 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитний договір було оформлено шляхом підписання заяви позичальника, в які й зазначено, що вона ознайомлена та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг. Відповідачем до суду були надані Умови та правила надання банківських послуг, в яких строк позовної давності встановлений тривалістю в 50 років, проте зазначені Умови не містять її підпису і відповідачем не надано доказів того, що вона була ознайомлена саме з цими Умовами, а тому відсутні підстави вважати, що між нею та банком досягнуто згоди про збільшення строку позовної давності. Судами не враховано її заяву про застосування строку позовної давності, хоча останній раз вона користувалася карткою у липні 2009 року, а відповідач звернувся до суду лише у вересні 2014 року. Крім того, судами не застосовано спеціальну позовну давність до вимог про стягнення неустойки.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 21 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»та ОСОБА_5 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви (анкети), в якій зазначено, що ОСОБА_5ознайомилася з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою і тарифами банку, які разом з заявою складають між сторонами договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого встановлено кредитний ліміт на платіжну картку, з урахуванням збільшення кредитного ліміту, у розмірі 4 тис. грн зі сплатою 3 % на місяць з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, який встановлено у 2 роки.

ОСОБА_5 взяті на себе зобов'язання не виконала, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого станом на 30 червня 2014 рокувиникла заборгованість, яка за розрахунком банку становила 6 990 грн 64 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 1 691 грн 39 коп., заборгованість по процентах за користування кредитом у розмірі 2 870 грн 17 коп., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 1 620 грн, штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 309 грн.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Вирішуючи спір, суд виходив із того, що між сторонами досягнуто згоди щодо збільшення строку позовної давності за кредитним договором до 50 років, оскільки це передбачено п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 135-157 т. 1).

Разом з тим, до позовної заяви позивачем було додано Умови надання банківських послуг, які не містять положень щодо збільшення строку позовної давності. При цьому, у заяві від 21 листопада 2006 року зазначено, що ОСОБА_5ознайомилася з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою і тарифами банку, які разом з заявою складають між сторонами договір про надання банківських послуг.

Також, Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 135-157 т. 1) були затверджені наказом від 6 березня 2010 року № СП-2010-256, а договір про надання банківських послуг було укладено між сторонами у листопаді 2006 року.

Крім того, зазначені Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2016 року № 6-2320цс16.

Крім того, згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

ОСОБА_5 заявила клопотання про застосування позовної давності (а.с. 72 т. 1).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15.

Разом з тим, вирішуючи питання про застосування позовної давності апеляційний суд не перевірив доводів відповідача про те, що банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, не встановив дату сплати останнього платежу на погашення кредиту та строк дії кредитної картки, а відповідач стверджувала, що останній платіж здійснено у липні 2009 року.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення неустойки, апеляційний суд зазначених вимог закону не врахував та задовольнив вимоги банку про стягнення неустойки, нарахованої з серпня 2008 року по червень 2014 року.

Таким чином апеляційний суд упорушення наведених вище норм права та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року недоліків суду першої інстанції не усунув, взагалі не зазначив висновків щодо звернення банку до суду у межах строку позовної давності, не встановив дату сплати останнього платежу на погашення кредиту та строк дії кредитної картки.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 7 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк