Справа № 442/5150/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/783/3163/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики припиненим,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із урахуванням уточнених позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання договору позики, укладеного між ним та ОСОБА_2 від 27.09.2013 року у вигляді розписки про зобов»язання віддати ОСОБА_2 кошти в еквіваленті 3336 доларів США по курсу 8,18 грн., припиненим у зв»язку з повним виконанням договору. В обґрунтування позову зазначив, що у 2009 році вирішив придбати техніку для розвитку бізнесу і відповідач запропонував йому надати в борг кошти в сумі 95500,00 грн. Восени 2009 року між ним та ОСОБА_2 було укладено усний договір позики на 95500,00грн., згідно якого він зобов'язувався повертати кошти відповідачу частинами. У період з 2010 року по 12.01.2015 року ним було повернуто кошти в сумі 127350,00грн. 27 вересня 2013 року він написав розписку про те, що зобов»язується в термін до 01.01.2014 року повернути ОСОБА_2 кошти в розмірі 3336 дол. США по курсу 8,18 грн. Після написання розписки він повернув відповідачу кошти, однак відповідач відмовився повернути йому розписку. За таких обставин він вимушений звернутися за захистом своїх прав та інтересів до суду, оскільки зобов'язання по поверненню боргу, який він брав у відповідача в 2009 року, він виконав повністю.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 березня 2017 року позов задоволено.

Визнано договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 27.09.2013 року у вигляді розписки про зобов'язання віддати ОСОБА_2 кошти в еквіваленті 3336 дол США по курсу 8,18 грн., припиненим у зв'язку з повним виконанням договору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений ним судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції було встановлено, що розписка відповідає вимогам статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, та що на момент написання розписки позивачем він зобов'язаний був повернути відповідачу кошти в розмірі 27 288 грн. (3336 дол. США). Вказує, що позивачем не було представлено суду першої інстанції жодної розписки чи іншого документу, написаного відповідачем, в підтвердження отримання від позивача боргу в сумі 27 338 грн. Представлений розрахунок погашення боргу ОСОБА_3, не може бути належним доказом, оскільки про цей розрахунок відповідачу стало відомо лише в судовому засіданні. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_2 та його представник - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися. Від ОСОБА_5 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням на лікарняному. Проте таке клопотання суд вважає необґрунтованим, оскільки пояснення про перебування на лікарняному представника ОСОБА_3 жодним чином не підтверджене документально, тому суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Ч.1. ч.6 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ст. 77-80 ЦПК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Міськрайонним судом установлено, що відповідно до розписки від 27.09.2013 року, оригінал якої був наданий відповідачем суду першої інстанції, ОСОБА_3 зобов'язався в термін до 01.01.2014 року повернути ОСОБА_2 кошти в розмірі 3336 доларів США по курсу 8,18 грн. (а.с.5, 44). Позивач у судовому засіданні визнав, що на момент написання розписки він зобов'язаний був повернути відповідачу кошти у розмірі 27288,00 грн. (3336 дол. США х 8,81 грн).

Задовольняючи позов, районний суд виходив із встановленого факту повернення відповідачу коштів, що стверджується поясненнями свідків - позивача ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, та долученими до матеріалів справи розрахунками між сторонами щодо повернення боргу.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Таким чином, факт повернення грошових коштів має підтверджуватися письмовими доказами.

На підтвердження факту повернення ОСОБА_3 коштів відповідачу суд взяв до уваги показання свідків, проте рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження виконання грошових зобов'язань.

Наданий позивачем розрахунок погашення боргу ОСОБА_3, який вела ОСОБА_6, не може бути належним доказом, оскільки такий не містить підтвердження відповідачем про отримання коштів.

Судом установлено, що на час розгляду справи оригінал розписки знаходився у відповідача ОСОБА_2, що спростовує факт виконання позивачем договору.

Позивачем суду надано чек Укрпошти від 23.02.2017 року про перерахування відповідачу 688,48 грн., що не свідчить про припинення договору позики у зв'язку з повним виконанням договору з огляду на те, що розмір заборгованості становив 3336 дол. США.

Отже, факт повернення коштів позивачем не доведено належними та допустимими засобами доказування, тому відсутні підстави для визнання договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 27.09.2013 року, припиненим у зв'язку з повним виконанням договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що міськрайонний суд прийшов до помилкового висновку про наявність підстав до задоволення позову, тому рішення суду як таке, що не відповідає вимогам матеріального закону й дійсним обставинам справи, в силу вимог ст. 376 ЦПК України, залишатись в законні силі не може і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 березня 2017 року скасувати та постановити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору від 27 вересня 2013 року припиненим - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 606 грн. 32 коп. судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 09.02.2018р.

Головуючий

Судді: