АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/3282/17Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/789/581/18 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Ходоровського М.В.

суддів - Бершадська Г. В., Ткач О. І.,

секретаря - Панькевич Т.І.

з участю представників сторін ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "РВС Банк" на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 березня 2018 року (головуючий суддя Грицак Р.М.) по цивільній справі № 607/3282/17 за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "РВС Банк", приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренко Валерія Михайловича про скасування рішення нотаріуса та реєстрації речових прав на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись в суд із позовом до публічного акціонерного товариства «РВС Банк» (далі ПАТ «РВС Банк»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренко В.М. (далі Нотаріус Макаренко В.М.) у якому, з врахуванням уточнених та доповнених позовних вимог, просили скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренко Валерія Михайловича від 31.08.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ПАТ «ПЕРЕХІДНИЙ БАНК «РВС БАНК» на квартиру АДРЕСА_1 та просили повернути їм у власність по 1/2 вказаної квартири.

В обґрунтування вимог вказали, що зазначена нерухомість передана ними в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 1 від 24 лютого 2005 року, укладеним між ОСОБА_3 та АКБ «ТАС-Комерцбанк (правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк»). 31 серпня 2016 року Нотаріусом Макаренко В.М. було проведено державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру. Такі дії останнього вважають неправомірними, оскільки новим кредитором їм не надано доказів переходу права вимоги за кредитним договором № 1 від 24 лютого 2005 року; було порушено визначену договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку» процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки; було порушено вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження»; ПАТ «Перехідний Банк «РВС Банк» не набув право іпотекодержателя та права на погашення суми кредитного договору, а тому і уступити його ПАТ «РВС Банк» таке право не могло; оцінка предмета іпотеки не була проведена, чим порушено ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 березня 2018 року позов задоволено частково.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренка В.М. від 31.08.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ПАТ "Перехідний банк "РВС Банк" на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ПАТ "РВС Банк" в користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 640,00 грн судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ "РВС Банк" просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки заборгованість за кредитним договором як первісному так і новому кредитору не погашалася, тому невірним є посилання суду на ст. 517 ЦК України, як на обставину, що дає право боржнику не виконувати зобов'язання за договором. Судом застосовано до спірних правовідносин Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою КМУ від 17.10.2013 року №868, який втратив чинність до вчинення нотаріусом оспорюваної дії. Судом не враховано те, що у іпотечному договорі від 2 листопада 2005 року, зокрема у п.12.3 міститься відповідне застереження про задоволення вимог кредитора шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У відзиві на апеляційну представник ОСОБА_3, ОСОБА_4- ОСОБА_2 просить, апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін посилаючись на те, що на момент укладення іпотечного договору, а саме 02 листопада 2005 року, діяв Закон України «Про іпотеку» в редакції від 02 червня 2003 року (із змінами та доповненнями станом на 15.12.2005 року) де в статті 37 Закону України «Про іпотеку» відсутнє посилання на те, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Застереження у договорі іпотеки прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя тільки з 2009 року, після внесення змін та доповнень до Закону України «Про іпотеку», акти цивільного законодавства не мають зворотної дії в часі і регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, отже, дії приватного нотаріуса щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки від 02.11.2005 року, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є протиправним.

У судовому засіданні представник ПАТ "РВС Банк" апеляційну скаргу підтримав, представник позивачів заперечив відносно апеляційної скарги та пояснив, що рішення суду є законним, обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 02 листопада 2005 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3, котра також діяла від імені ОСОБА_4, який являється її майновим поручителем, уклали іпотечний договір (т. 1 а.с. 128-129).

Відповідно до умов цього договору, з урахуванням договорів про внесення до нього змін від 14 серпня 2006 року та 30 жовтня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали АКБ «ТАС-Комерцбанк» в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок належного виконання умов кредитного договору № 1 від 24 лютого 2005 року з додатковими угодами.

Стосовно до Статуту публічного акціонерне товариство «Омега Банк» (т. 2 а.с. 53-86; далі ПАТ «Омега Банк»):

-рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 15 жовтня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (далі ВАТ «Сведбанк»);

-рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року ВАТ «Сведбанк» змінило назву на публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі ПАТ «Сведбанк»);

-ПАТ «Омега Банк» є правонаступником ПАТ «Сведбанк».

Публічне акціонерне товариство «ПЕРЕХІДНИЙ БАНК «РВС БАНК» (далі ПАТ «ПЕРЕХІДНИЙ БАНК «РВС БАНК») є правонаступником ПАТ «Омега Банк».

Публічне акціонерне товариство «РВС Банк» є правонаступником ПАТ «ПЕРЕХІДНИЙ БАНК «РВС БАНК», що підтверджується статутом останнього (т. 2 а.с. 10-52).

17 березня 2009 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., на підставі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості проводить у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 1999 року № 1172, було вчинено виконавчий напис (т. 2 а.с. 87), яким запропоновано звернути стягнення на 1/2 Квартири, що належить ОСОБА_3 та 1/2 котра належить ОСОБА_4 в рахунок задоволення вимог ВАТ «Сведбанк» у розмірі заборгованості за: кредитом в сумі 391'337,98 грн.; відсотками в сумі 40'671,71 грн.; пенею в сумі 53273 грн.

Даний виконавчий напис виконаний не був.

У подальшому, право вимоги за Кредитним договором в порядку правонаступництва перейшло до ПАТ «ПЕРЕХІДНИЙ БАНК «РВС БАНК», що підтверджується актом № 27/07/2015-К від 03 липня 2015 року приймання-передачі перехідному банку ПАТ «ПЕРЕХІДНИЙ БАНК «РВС БАНК» прав на активи неплатоспроможного банку ПАТ «Омега Банк» та додатками 1,2,3 до цього акту (т. 1 а.с. 149 - 154).

16 червня 2016 року нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. передав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повідомлення від ПАТ «ПЕРЕХІДНИЙ БАНК «РВС БАНК» з вимогою усунення порушення за Кредитним договором (т. 1 а.с. 11-13).

Це повідомлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали 07 липня 2016 року.

31 серпня 2016 року о 13:25:40 приватний нотаріус Макаренко В.М., на підставі Іпотечного договору, здійснив державну реєстрацію речового права на Квартиру за ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк», про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис № 16221092 (т. 1 а.с. 8).

Скасовуючи рішення приватного нотаріуса суд першої інстанції виходив з того, що не повідомлення боржників про заміну кредитора давало їм право не виконувати зобов"язання новому кредитору, чим вони і скористалися; рішення про реєстрацію є таким, що вчинене без належної на те правової підстави - процес реєстрації права власності нотаріусом позбавлений ознак самостійності і може мати місце лише у комплексі з іншою дією нотаріуса, пов"язаною з нерухомим майном, а у матеріалах справи відсутні дані, що нотаріус проводив яку-небудь нотаріальну дію, визначену ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», по відношенню до квартири, що дало б йому можливість у подальшому здійснити реєстрацію права власності на неї; положення пункту 12.3 договору іпотеки не є застереженням в розумінні Закону України «Про іпотеку», а лише передбачають один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

З таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає обставинам, викладеним у рішенні суду, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що згідно ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

До такого висновку суд прийшов, виходячи з наступного.

Пунктом 2 ст. 512 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що підставою заміни кредитора у зобов'язанні є правонаступництво.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. (ст. 516 ЦК України)

Статтею 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Встановлено, що позивачі неналежно виконували умови Кредитного договору, забезпеченого Іпотечним договором, внаслідок чого у них утворись заборгованість. Борг не повертався при заміні кредитора як первісному кредитору так і новому, а тому з огляду на це, не можна визнати обгрунтованими доводи позивачів та висновок у рішенні суду про відсутність підстав у відповідача для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору.

Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05 червня 2003 року (далі Закон № 898-IV) визначено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Встановлено, що вимога іпотекодержателя була надіслана та залишилася без задоволення.

В силу положень ст. 37 Закону № 898-IV, рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем в суді.

Правовідносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі Закон № 1952-IV).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації, відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону №1952-IV, підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Частина 1 ст. 15 Закону №1952-IV встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №1952-IV, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 9 ст. 15 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Отже згідно цього закону нотаріус є державним реєстратором, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно так і суб"єктом, який вчиняє нотаріальні дії з цим майном (посвідчує договори відчуження щодо нього, тощо). Даний закон не містить положення про те, що нотаріусу заборонено здійснювати функції державного реєстратора на нерухоме майно без вчинення іншої нотаріальної дії.(посвідчення договорів щодо цього майна).

З огляду на зазначене висновок у рішенні суду про те, що процес реєстрації права власності нотаріусом позбавлений ознак самостійності і може мати місце лише у комплексі з іншою дією нотаріуса, пов"язаною з нерухомим майном є таким, що грунтується на помилковому тлумаченні положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі Закон № 1952-IV).

Пунктом 12.3.1. іпотечного договору встановлено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3. договору про задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом здійснення цього застереження для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмету застави незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені діючим закон момент оцінки.

Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя реєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень підпункту п.12.3. цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавців, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцями в судовому порядку лише у випадку, якщо вони доведуть, що позичальник повністю виконав основне зобов'язання.

Відтак твердження позивачів та висновок у рішенні суду що положення п. 12.3. договору іпотеки не є застереженням в розумінні Закону України «Про іпотеку» є помилковим.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

З врахуванням встановлених обставин у справі та зазначених норм права колегія суддів вважає, що вимоги позивачів є безпідставні, а тому рішення суду в частині задоволення позову слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.2, 376, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п.1, 390 ч.1 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "РВС Банк" задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 березня 2018 року в частині часткового задоволення позову, а саме скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренка В.М. від 31.08.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ПАТ "Перехідний банк "РВС Банк" на квартиру АДРЕСА_1 та стягнення з ПАТ "РВС Банк" в користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 640,00 грн судового збору скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренка В.М. від 31.08.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ПАТ "Перехідний банк "РВС Банк" на квартиру АДРЕСА_1.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користь Публічного акціонерного товариства "РВС Банк" судові витрати - 960 грн судового збору, що понесені у зв"язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 серпня 2018 року.

Головуючий - Ходоровський М.В.

Судді - Бершадська Г.В.

Ткач О.І.