Дата документу 28.11.2018 Справа № 327/110/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №327/110/17 Головуючий у 1 інстанції Завіновська А.П.
Провадження № 22-ц/807/163/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Розівського районного суду Запорізької області від 05 липня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В позові зазначено, що 02.06.2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 шляхом підписання заяви уклали договір № б/н, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 8000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік (відсотки в подальшому змінювались згідно до умов кредитування), на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_3 кредит, водночас відповідач порушив умови Договору і має прострочену заборгованість станом на 28.02.2017 року в сумі 175 258, 53 грн., яка склалась із заборгованості за кредитом - 13 636, 48 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 157 431, 26 грн., заборгованості за пенею та комісією - 4 190, 79 грн.

Відповідач в добровільному порядку не вжив заходів щодо погашення заборгованості,

Посилаючись на ці обставини, просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором б/н від 02.06.2006 року станом на 28.02.2017 року в сумі 105 636, 48 грн., а саме заборгованість за кредитом - 13 636, 48 грн. та заборгованість за відсотками за користування кредитом - 92 000, 00 грн., і суму понесених судових витрат у розмірі 1 600 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з позовом, ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним.

В позові зазначено, що відповідно до кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» надав йому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Разом з тим, при укладанні кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» порушив вимоги ст. ст. 3, 6, 13, 192, 203, 215, 227, 533, 627, 1054, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 1, 11, ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 2, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 2, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», та ввів його в оману, оскільки не виконав з ним переддоговірну роботу, не надав інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, ціну, не повідомив у письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі його зобов'язаннями, як споживача, порушив принцип рівності сторін договору, учасником якого він є як споживач та обмежив його право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної і своєчасної інформації про кредит.

На підставі викладеного, ОСОБА_3 просив визнати спірний кредитний договір б/н від 02.06.2006 року недійсним.

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 05 липня 2018 року відмовлено у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що суд не з'ясував факту укладення та виконання договору, не з'ясував факту належності чи неналежності підпису у кредитному договорі безпосередньо відповідачу, не спростував доводів банку щодо укладення кредитного договору та надання на його підставі коштів, не з'ясував усі фактичні обставини справи, дійсний характер спірних правовідносин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку та в цій частині ухвалити нову постанову про задоволення позову, в іншій частині рішення залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, тому, відповідно до вимог 367 ЦПК України, правильність висновків суду першої інстанції в цій частини колегією суддів не перевіряються.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не було надано суду належних, достовірних та допустимих доказів щодо усіх складових спірного кредитного договору від 02.06.2006 року.

Вказані висновки суду узгоджуються з встановленими фактичними обставинами справи та відповідають вимогам норм матеріального права.

За змістом статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року).

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 стаття 638 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідно до змісту первісного позову з урахуванням уточнень до нього, 02.06.2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 шляхом підписання заяви уклали договір № б/н, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік (відсотки в подальшому змінювались згідно до умов кредитування), на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом останнього у його заяві.

Виходячи зі змісту заяви від 02.06.2006 року, ОСОБА_3 погодився, на те, що Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 2 Умов та правил надання банківських послуг, долучених до позову, договір про надання банківських послуг складається з наступних елементів: заяви, пам'ятки клієнта, наведених Умов та тарифів.

З урахуванням того, що надані представником позивача докази щодо складових укладеного кредитного договору містили розбіжності, судом першої інстанції обґрунтовано витребувано докази щодо умов кредитування ОСОБА_3

З наданих на виконання ухвали суду представником позивача доказів, судом першої інстанції встановлено, що наказом № С-89 від 24.05.2005 року було запроваджено спрощену форму укладення договору про надання банківських послуг, яка зокрема складалась із Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.

Згідно до наказу № С-169 від 23.08.2006 року було внесено зміни до форми договору про надання банківських послуг, яка вже складалась, зокрема із Умов та правил надання банківських послуг та пам'ятки клієнта.

Представником позивача було надано завірені примірники Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, затверджених наказом № С-89 від 24.05.2005 року, а також Умови та правила надання банківських послуг, останні з яких були долучені до позовної заяви, і які були складовою укладеного між Банком та ОСОБА_3 кредитного договору від 02.06.2006 року.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Умови та правила надання банківських послуг, які долучені до позову, були затверджені 23.08.2006 року, тобто вже після укладення кредитного договору від 02.06.2006 року, і навіть за своєю назвою різняться від тих складових спірного договору, що зазначені у заяві ОСОБА_3 (Умови надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою), що викликає сумніви стосовно того, що саме ці Умови були складовою спірного кредитного договору. Крім того, згідно до п. 2 цих Умов однією із складових договору про надання банківських послуг визначена пам'ятка клієнта, разом з тим, у заяві ОСОБА_3 посилання на неї відсутнє, що в своє чергу ще раз ставить під сумнів належності цих Умов до спірного договору.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що встановити, які саме Умови, чи то Умови надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою від 24.05.2005 року, що більш ймовірно, чи то Умови та правила надання банківських послуг від 23.08.2006 року, були однією із складових спірного кредитного договору, не видалось можливим, як і факт того, з якими саме Умовами був ознайомлений ОСОБА_3, враховуючи, що їх копію згідно до його заяви від 02.06.2006 року він не отримував і їх не підписував.

На виконання вимог ухвали суду першої інстанції про витребування доказів, а саме Тарифів, які діяли на час укладення договору, представником позивача замість останніх, було надано: наказ СП-2012-6993080 від 26.10.2012 року «Про закриття функціонування тарифного плану «30 днів» по картам «Універсальна», наказ СП-2014-6915682 від 18.08.2014 року «Про важливі зміни в процедурі оформлення і тарифах по кредитним картам у ПриватБанкі (Україна, Грузія) і А-Банкі (із поміткою про їх скасування згідно до наказу СП-2015-6530356 від 05.02.2015 року), наказ СП-2015-6552838 від 18.02.2015 року «Про актуалізацію тарифів по картам «Універсальна», «Універсальна GOLD», карті Юніора і елітним картам, в яких зазначені дані, які вже мали місце після укладення договору 02.06.2006 року (а.с. 111-115, 116-119, 120-125 т. 1).

В подальшому представником позивача було надано Витяг з Тарифів по картам «Універсальна», «Універсальна Contract» та «Універсальна ГОЛД», але ж і він стосувався даних не на час укладення договору.

Судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що представником позивача не було надано суду Тарифів банку, які були складовою кредитного договору від 02.06.2006 року, а тому визначитись, з яким саме документом був ознайомлений ОСОБА_3, неможливо.

Окрім цього, під час судового розгляду цивільної справи, представником позивача на підтвердження своїх аргументів щодо необґрунтованості зустрічного позову ОСОБА_3, до заперечень було додано анкету-заяву від 26.11.2010 року про приєднання останнього до нових Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року.

З наданих представником позивача пояснень в суді першої інстанції встановлено, що 26.11.2010 року ОСОБА_3 у відділенні Банку отримав нову картку, в рамках кредитного договору від 02.06.2006 року, у зв'язку із закінченням терміну дії попередньої, при цьому картрахунок за вказаним договором не закривався, а нова картка була видана під тим же самим номером. Внаслідок цих обставин, для підтвердження ідентифікації особистості відповідача, 26.11.2010 року було заповнено анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанкі, згідно до якої відповідач ОСОБА_3 пройшов ідентифікацію с паспортом. При цьому, представник позивача заперечував факт наявності укладення між сторонами нового договору, незважаючи на те, що ОСОБА_3 приєднався до нових Умов та правил надання банківських послуг.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи позивача стосовно того, що в даному випадку мала місце лише ідентифікація особистості відповідача, оскільки при заповненні анкети-заяви від 26.11.2010 року, ОСОБА_3 приєднався взагалі до нових Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року. Крім того, при заповненні заяви від 02.06.2006 року відповідач пройшов ідентифікацію у банку.

Згідно з підпунктом 2.2. пункту 2 Постанови Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», чинної на час виникнення спірних правовідносин, ідентифікація клієнта не є обов'язковою, якщо клієнт уже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України.

Судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки відповідач підписуючи заяву від 02.06.2006 року пройшов ідентифікацію у банку, повторне заповнення будь-яких анкет-заяв не вимагалось (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 18.04.2018 року у справі № 61-161св17).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 був належним чином обізнаний про умови кредитування, зокрема про відсоткову ставку за користування кредитом, порядок та строки внесення щомісячних платежів, про що, зокрема свідчить форма, яка є додатком до договору є безпідставними та необґрунтованими виходячи з наступного.

Згідно заяви ОСОБА_3 (первісного договору від 02.06.2006 року), дані про базову відсоткову ставку в ній відсутні. Форма на яку посилався представник позивача в суді першої інстанції, як на додаток до заяви ОСОБА_3, в якій визначено кредитний ліміт в сумі 8 000 грн., базову відсоткову ставку у розмірі 3 % на місяць з розрахунку 360 днів на рік, порядок погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості, не містить підпису ОСОБА_3

Дані наказу СП-2014-6635230 від 02.04.2014 року «Про внесення змін до тарифів по картам «Універсальна», «Універсальна GOLD» і карті Юніора» щодо розміру обов'язкового щомісячного платежу для ПриватБанку (Україна) та А-Банку стосуються не того періоду часу коли ОСОБА_3 було заповнено первісну заяву від 02.06.2006 року. Крім того, вказаний наказ, згідно до примітки до нього, був скасований наказом СП-2015-6530356 від 05.02.2015 року.

Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини 2 статті 78 ЦПК України).

Згідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частини 1 статті 80 ЦПК України).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що представником позивача не було надано суду належних, достовірних і допустимих доказів щодо усіх складових спірного кредитного договору від 02.06.2006 року, а його процесуальна поведінка, за якої останнім надавались докази на підтвердження кредитних відносин з ОСОБА_3 фактично лише за ухвалою суду про витребування доказів, свідчить про самоусунення від доведення обставин, на які він посилався як на підтвердження позовних вимог.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та доводами апеляційної скарги не спростовуються.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Розівського районного суду Запорізької області від 05 липня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: