РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2018 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі: головуючого судді Харечка С.П.,

при секретарі Левчук Д.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1І

розглянувши в відкритому судовому засіданні у м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до Рівненського міського суду із позовом до ОСОБА_3, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру № 70, що розташована у будинку № 25 по вул. Відінська в м. Рівне Рівненської області.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 20 вересня 1996 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції було зроблено актовий запис № 1100. Від спільного шлюбу мають спільного сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказує, що 24.12.1998 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_5 продала для ОСОБА_4 незавершену будівництвом квартиру № 61 що у м. Рівне по вул. Відінська, 25.

Згідно розпорядження міського голови від 13.06.2000 року № 1255-р, номер квартири 61 змінено на номер 70.

В позові зазначає, що грошові кошти на купівлю квартири, а також на закінчення у ній планувальних робіт для неї було надано її мамою та сестрою. Сімейних коштів на придання квартири ними не було витрачено, так як грошових коштів на квартиру вони не мали.

В позові також обґрунтовує, що шлюб між позивачкою та ОСОБА_4 було розірвано, про що зроблено запис № 714 від 28.10.2008 року. Після розірвання шлюбу її чоловік ОСОБА_4 з'їхав з квартири та забрав звідти усі свої речі. З лютого 2010 року знятий з реєстраційного обліку з квартири.

Необхідність у визнанні права особистої власності подружжя та звернення з позовом до суду обґрунтовує відмовою нотаріуса в укладенні договору купівлі-продажу щодо продажу вказаної квартири згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.12.2017 року.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовільнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 подав до суду заяву про визнання позову у якій визнає обставини придбання квартири позивачкою з використанням особистих грошових коштів. Вказує, що визнання позову не порушує його прав, держави чи інших осіб.

Суд заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 7 від 07.12.2017 року між позивачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що зроблено актовий запис № 1100 від 20.09.1996 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26.09.2008 року у справі № 2-7676/08 шлюб було розірвано.

24.12.1998 р. на підставі договору купівлі-продажу № 5557, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_6, позивачка придбала у власність незавершену будівництвом квартиру № 61 (шістдесят один) що в м. Рівне по вул. Відінська, 25. Процент готовності вказаної квартири становить 78%. Загальна площа квартири становить 46,3 кв.м.

Відповідно до розпорядження міського голови № 1255-р від 13.06.2000 року номер квартири змінено з 61 на номер 70. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" 17.07.2000 р. за реєстровим № 5149.

Згідно свідоцтва про смерть серії І-ГЮ № 196509 ОСОБА_4 помер 05.10.2016 року. Позивачка зазначає, що єдиним спадкоємцем після його смерті є син ОСОБА_3, який являється відповідачем у справі.

Обґрунтовуючи позов, як на підставу набуття квартири за особисті кошти, позивачка зазначає, що грошові кошти на купівлю квартири, а також на закінчення у ній планувальних робіт для неї було надано її мамою та сестрою. Сімейних коштів на придання квартири ними не було витрачено, так як грошових коштів на квартиру вони не мали.

Відповідач визнає вказані обставини, що вбачається із поданої ним заяви про визнання позову. Статтею 49 ЦПК України визначено, що позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Частиною 6 даної статті передбачено, що суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Оскільки визнання позову не суперечить вимогам законодавства, не порушує прав та інтересів відповідача, інших осіб, визнання позову судом прийнято.

Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до статтей 22, 23, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі КпШС України), чинних на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, відносилося до спільної сумісної власності. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При укладенні угод одним з подружжя вважалося, що він діє за згодою другого з подружжя. Згода другого з подружжя була обов'язковою лише при укладенні угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребувала обов'язкового нотаріального засвідчення. В разі поділу майна, яке перебувало в спільній сумісній власності подружжя, їх частки визнавалися рівними.

Проте, згідно ст. 24 КпШС України зазначені положення не поширювалися на майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, яке визнавалося власністю кожного з них.

Також абз. 2 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 15.06.1973 № 6 „Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що майно, яке належало подружжю до укладення шлюбу, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, вважалося власністю кожного з них. Тому, якщо за рахунок зазначеного майна ким-небудь із подружжя зроблені вкладення для придбання спільного майна, то ці вкладення мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.2, 3 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Верховний суд України у своїх постановах від 3 червня 2015 року, 16 грудня 2015 року та 18 травня 2016 року висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для правильного застосування положень ст. 60 СК України щодо визначення права спільної сумісної власності подружжя на майно необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, відповідачем не було доведено, що джерелом набуття спірної квартири були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що квартира квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю позивачки ОСОБА_2, що підтверджується матеріалами справи, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Нормами статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а одним із способів судового захисту встановленого статтею 16 ЦК України є визнання права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 40,6 кв.м.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: С.П. Харечко