Апеляційний суд Кіровоградської області
справа № 404/1820/16-ц
№ провадження 22-ц/781/318/18 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25.01.2018 року Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегія суддів судової палати у цивільних справах:

ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3, ОСОБА_4,

за участю секретаря Кечкіна А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності колишнього подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда у складі судді Павелко І.Л. від 26 жовтня 2017 року.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 в якому, з урахуванням її заяви від 26 жовтня 2017 року про уточнення позовних вимог (а. с. 177), просила суд розділити між нею і відповідачем їх спільне майно, а саме автомобіль марки Renauit Megаne, номерний знак НОМЕР_1, присудивши автомобіль відповідачу та стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості її частини у цьому майні в сумі 83902 грн.

В обґрунтування своєї вимоги позивач послався на те, що вказаний автомобіль було придбано 22 червня 2012 року за спільні кошти, які отримано в кредит, сплачений ними у 2014 році. Оскільки автомобіль являється неподільною річчю, перебуває у володінні та користуванні відповідача, домовленості між ними, як співвласниками цього майна, щодо його використання або поділу не досягнуто, вона згодна отримати від відповідача компенсації вартості своєї частки.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 жовтня 2017 року позов задоволено. Суд присудив ОСОБА_6 автомобіль марки Renauit Megаne, номерний знак НОМЕР_1, а ОСОБА_8 грошову компенсацію вартості ? частки автомобіля в розмірі 83902 грн.

Суд мотивував своє рішення тим, що вказаний автомобіль придбаний сторонами по справі у період шлюбу і являється їх спільною сумісною власністю, в ході розгляду справи сторони узгодили грошову оцінку автомобіля у сумі 167804 грн., позивач має право вимагати поділу майна, що являється обєктом спільної сумісної власності, але у звязку з неподільністю майна позивач, за його згодою, має право на отримання від відповідача грошової компенсації своєї частки.

У апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач стверджує, що рішення суд першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального і матеріального права. На обґрунтування своїх вимог відповідач навів такі доводи: за домовленістю з позивачем відповідач сплатив йому 92163 грн. 33 коп. в якості компенсації за спірний автомобіль, а тому це майно повторному поділу не підлягає; суд не рахував, що після розірвання шлюбу автомобіль потребував технічного ремонту на що відповідач витратив особисті кошти в сумі 113000 грн.; суд не врахував, що на придбання автомобіля було витрачено 133266 грн. з яких частина кошти отримані в кредит, а решта особисті кошти позивача, яка в той час не працювала, а утримання сімї покладалося в цілому на відповідача; рішення суду в частині застосування норм матеріального права суперечить правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові № 6-486цс16.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи особисто в судове засідання не зявився.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_9 підтримала апеляційну скаргу.

Позивач та її представник адвокат ОСОБА_10 заперечили проти доводів апеляційної скарги, зокрема, не визнали факт отримання від відповідача грошової компенсації вартості належної позивачу частки автомобіля. Вони також пояснили, що майновий стан позивача не дає їй можливості сплатити таку компенсації вартості частки відповідача і вимагати присудження автомобіля позивачу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, Апеляційний суд Кіровоградської області вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини.

Сторони у справі перебували в шлюбі з 17 вересня 2004 року по 29 січня 2015 рік.

У період шлюбу, 22 червня 2012 року, сторони за спільні кошти, в тому числі отримані у кредит, придбали автомобіль марки Renauit Megаne, номерний знак НОМЕР_1, який зареєстрували на імя відповідача.

Кредит, отриманий на придбання автомобіля, сплачений сторонами у період шлюбу.

Вартість спірного автомобіля, що визначено звітом про незалежну оцінку ПП «Брусилів-сервіс» станом на 5 травня 2017 року, становить 167804 грн. Ця оцінка узгоджена сторонами і не являється спірною.

Виходячи зі змісту ст. 60 СК України і ст. 368 ЦК України можна дійти висновку, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

У силу ст. ст. 69, 70 СК України, ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 25 листопада 2015 року по справі № 6-2333цс15, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

З матеріалів справи вбачається, що 22 червня 2012 року ОСОБА_6, відповідачем по справі, укладено договір № КРЧ-2632 купівлі-продажу автомобіля марки Renauit модель Megаne за ціною 205016 грн.

Того ж дня, 22 червня 2012 року, ОСОБА_6 уклав з ПАТ «Креді ОСОБА_11» кредитний договір № 1/1167539 за умовами якого банк зобовязався надати йому кредит у розмірі 73256 грн. 75 коп. строком з 22 червня 2012 року по 21 червня 2014 року на придбання автомобіля Renauit Megаne вартістю 205016 грн. та сплату страхової премії за договором добровільного особистого страхування (а. с. 8 13).

Сторони визнали, що кредитний договір та договір купівлі-продажу автомобіля було укладено ОСОБА_6 в інтересах їх сімї задля забезпечення потреб у власному транспортному засобі.

Проте отриманих в кредит коштів не було достатньо для придбання автомобіля.

У своїх письмових запереченнях на позов (а.с. 45) та в апеляційній скарзі відповідач стверджував, що решта коштів на придбання автомобіля особисті кошти позивача.

Однак позивач не посилався на те, що на придбання автомобіля витрачено його особисті кошті, а вказував, що це було зроблено за спільні кошти сімї, тобто кошти які належали подружжю на праві спільної сумісної власності.

Відповідач не надав суду доказів на підтвердження внесення будь-ким із подружжя особистих коштів на придбання автомобіля. У звязку з цим суд першої інстанції обґрунтовано відхилив такий аргумент відповідача.

Не знайшов він свого підтвердження і в ході розгляду справи в апеляційному суді.

Таким чином, встановивши, що автомобіль був придбаний у період перебування сторонами по справі у спільному шлюбі, для забезпечення потреб сімї, частково за кошти отримані в кредит, а частково за кошти, які не являються особистою власністю будь-кого із подружжя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірний транспортний засіб являється спільною сумісною власність сторін по справі.

Доводи відповідача про неврахування суд першої інстанції тієї обставини, що позивач не мав роботи, а погашення кредиту здійснював особисто відповідач апеляційний суд до уваги не приймає зважаючи на те, що сторони мають двох малолітніх дітей і позивач займалася їх вихованням та веденням домашнього господарства, що не спростовує презумпцію майна сторонам на праві спільної сумісної власності (ст. 60 СК України).

Крім того відповідач не посилався на те, що сплата кредитних зобовязань здійснювалася ним за особисті кошті.

За приписами ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, за взаємною згодою.

З матеріалів справи вбачається, що сторони досягли домовленості щодо поділу квартири № 94 в м. Кіровограді, вул. Попова Космонавта, буд 7, уклавши нотаріально посвідчений договір (а. с. 187 189).

Договору щодо поділу автомобіля сторони не уклали.

Позивач не визнала факт отримання від відповідача, за їх нібито попередньою домовленістю, грошової компенсації його частки у праві власності на спірний автомобіль, а відповідач не надав доказів того, що сплачувані ним протягом 2015 року на користь позивача кошти були саме компенсацію її частки і їх спільному майні.

Так надані виписки ПАТ «ПриватБанк» про рух коштів на рахунку (а.с. 153 155) не містять відомості про надходження на рахунок позивача коштів від відповідача саме в якості компенсації за спільне майно.

Щодо доводів відповідача про здійснення ним за власні кошти витрат на утримання спільного автомобіля, то колегія суддів враховує, що самі по собі надані відповідачем рахунки ТОВ «Полісся ОСОБА_12» від 26 травня 2017 року № 391 на суму 1115454 грн. за АКПП та від 26 травня 2017 року № НОМЕР_2 на оплату 3145 грн. 60 коп. за оливу трансмісійну не підтверджують того, що відповідач здійснив оплату за цих рахунків та не доводять того, що вказаний товар, у разі його придбання відповідачем, був придбаний саме для ремонту спірного автомобіля так, як відповідні платіжні документи та акти виконання робіт з ремонту автомобіля відповідачем не надано.

Отже твердження відповідача про здійснення ним після розірвання шлюбу ремонту спільного автомобіля за власні кошти є не доведеним.

За таких обставин суд першої інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, дійшов правильного висновку, що часки сторін по справі у їх спільному майні (автомобілі) є рівними.

Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється ст. 71 СК України якою, зокрема, передбачено таке: майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року № 6-486цс16, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4 - 5 статті 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Проте у справі, яка переглядається Апеляційним судом Кіровоградської області, на відміну від справи, яка була предметом розгляду Верховного Суду України, позивач просив присудити неподільну річ (автомобіль) відповідачу, у володінні і користуванні якого він перебуває, і стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію замість належної йому частики.

Натомість у справі, на яку посилається відповідач і в якій Верховний Суд України висловив відповідну правову позицію, позивач просив виділити йому у власність автомобіль, що є спільною сумісною власністю сторін, стягнувши з нього на користь відповідача компенсацію у розмірі ? його вартості.

Отже обставини цих справ не є однаковими.

Крім того Верховний Суд України у згаданій постанові відзначив, що суди помилково не застосували до спірних правовідносин норми ч.ч.4, 5 статті 71 СК України, не зясували думки позивача щодо передачі автомобіля у власність відповідача, не встановили, чи згодна вона на отримання компенсації вартості її частки у праві власності на автомобіль та чи внесена необхідна сума компенсації на депозитний рахунок суду, що призвело до неправильного вирішення спору.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що позивач бажає виділення своєї частки із спільного майна, але це є неможливим в результаті неподільності автомобіля. У звязку з цим позивач висловив свою згоду на отримання від відповідача грошової компенсації вартості його частки.

Відповідач вимог щодо поділу автомобіля не предявляв, сам автомобіль знаходиться в його особистому володінні і користуванні, відповідач не заперечував щодо подальшого залишення автомобіля у його власності, проте коштів у розмірі вартості належної позивачу частки на депозитний рахунок суду не вніс.

Згідно висновків Верховного Суду України передбачена ч. 5 ст. 71 СК України умова присудження одному з подружжя грошової компенсації у вигляді попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

Проте колегія суддів апеляційного суду вважає, що обєктивна неможливість або небажання співвласника, який не бажає поділу спільного майна чи виділення своєї частки (в тому числі другого із подружжя), внести на депозитний рахунок суду відповідну грошову суму не може бути перепоною для реалізації іншим співвласником, який фактично не володіє і не користується спільним майном чи його часткою та не може отримати відповідну його частці частину майна в натурі через неподільність останнього, в отриманні ним від іншого співвласника грошової компенсації своєї частки.

Тобто реалізація співвласником, який бажає виділу частки, свого права не може бути обумовлена наявністю волі іншого співвласника на вчинення ним відповідних дій так, як в такому випадку гарантії співвласника, який прагне виділення досягнуті не будуть.

Судове рішення, яким формально підтверджується встановлена ч. 1 ст. 70 СК України презумпція рівності розміру часток дружини та чоловіка при поділі їх майна, не можна вважати таким, що досягає визначених ст. 2 ЦПК України (у ред. після 15 грудня 2017 року) завдань цивільного судочинства справедливого вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Крім того право на отримання від співвласників, які володіють і користуються спільним майном, матеріальної компенсації має інший співвласник у випадку неможливості виділення йому частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної частково власності, що передбачено ч. 2 ст. 358 ЦК України.

З урахуванням обставин цієї справи та вказаних норм права суд дійшов висновку, що відмова у присудженні позивачу грошової компенсації замість його частки у спільному майні являтиметься порушення його права на вільне, незалежно від волі інших осіб володіння, користування і розпорядження його власністю (ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Суд також вважає, що присудження позивачу грошової компенсації за його частку у спільному майні не порушуватиме майнових гарантій сторін, передбачених ч. 5 ст. 71 СК України так, як згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно право у іншого власника на річ в цілому виникає також з цього моменту.

При цьому суд не вбачає підстав вважати, що стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації частки в сумі 83902 грн. поставить його в скрутне матеріальне становище зважаючи на те, що відповідач заявляв про витрачання ним коштів на ремонт автомобіля у сумі 113000 грн. та сплату ним на користь позивача значних, близько 90000 грн., сум коштів, відсутність даних про його скрутний майновий стан.

Апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду з підстав передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 лютого 2018 року.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: О.В. Гайсюк

ОСОБА_4