П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 червня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді : Джуги С.Д.

суддів : Готри Т.Ю., Куштана Б.П.

за участю секретаря: Пилип Ю.П. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, ухваленого 21 серпня 2017 року суддею Бенца К.К. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири від 17.04.2009 року,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2015 року позивач звернулася в суд із зазначеним позовом до відповідачів. Позов мотивовано тим, що, що з 1999 року і до 12 квітня 2010 року вона з ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов'язки як чоловік та жінка і не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Під час спільного проживання, ними 15.09.2006 року придбано квартиру АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 15 вересня 2006 року, яку оформили на ім'я ОСОБА_4 Покупцем у договорі купівлі-продажу від 15 вересня 2006 року був зазначений лише ОСОБА_4 Зазначає, що вона й відповідач ОСОБА_4 придбали зазначену квартиру за спільні кошти під час спільного проживання, тому вважає, що ця квартира є спільною власністю. В кінці 2009 року їй стало відомо від ОСОБА_4, що квартира їм не належить. 17.04.2009 р. ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_4, на підставі довіреності, уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, згідно якого продав належну їм квартиру. Позивач зазначає, що вони не мали жодного наміру відчужувати належну їм квартиру та коштів від продажу цієї квартири ОСОБА_4 не отримував. З тих підстав, що договір купівлі-продажу квартири від 17.04.2009 р. був вчинений внаслідок обману зі сторони ОСОБА_5, зокрема, довіреність ОСОБА_4 підписав під впливом обману на ім'я ОСОБА_5, а також з тих підстав, що своєї згоди на відчуження спільного майна - квартири вона не надавала, а згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації має бути висловлена письмово та нотаріально посвідчена, просила визнати договір купівлі-продажу квартири від 17.04.2009 р. недійсним. 12 квітня 2010 року вони між собою зареєстрували шлюб у встановленому законом порядку. З посиланням на викладене, а також на приписи статей 60, 74 СК України, з врахуванням збільшення позовних вимог, позивач ОСОБА_3 остаточно просила ухвалити рішення яким : встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу в період із 1999 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 17.04.2009 року укладений між ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_4, та ОСОБА_6 посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Мангур В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 340, скасувавши його державну реєстрацію, застосувавши наслідки недійсності правочину.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21 серпня 2017 року збільшені позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 р. по 11.04.2010 р.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 листопада 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, просить зазначене рішення скасувати в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, в решті рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначено, що суд безпідставно визнав дану квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_4, оскільки не врахував, що одного лише факту придбання такого майна за час шлюбу(проживання однією сім'єю) недостатньо, так як необхідно також встановити факт спільної участі подружжя коштами або працею у набутті такого майна, а позивачем такого факту не доведено; судом не враховано, що ОСОБА_1 набула право власності на дану квартиру на підставі договору купівлі - продажу від 17.04.2009р., який є дійсним та чинним, і вона є належним власником даної квартири.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржено.

Таким чином предметом розгляду апеляційної інстанції є рішення суду першої інстанції в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15.12.2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ч.3 ст.12 ЦПК України покладає на кожну сторону обов'язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. (ч.4 ст. 82 ЦПК України)

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що дана квартира на підставі договору купівлі- продажу від 15.09.2006 року придбана ОСОБА_4 під час проживання однією сімєю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу і є спільною сумісною власністю ОСОБА_3та ОСОБА_4

З таким висновком не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено факт спільного проживання сторін у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 р. і до офіційного укладення шлюбу 12 квітня 2010 року.

Рішення суду в цій частині ніким не оскаржено.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Митровцій Ю.Ю., відповідач ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с.4 т.1)

17.04.2009 р. ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Мангур В.В., уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Мангур В.В., та зареєстрований в реєстрі за № 340. (а.с.23-25 т.1)

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 лютого 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13 липня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири від 17.04.2009 року відмовлено. (а.с.30-31 т.1)

Рішеннм Ужгородського міськрайоннного суду Закарпатської області 26 лютого 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19.травня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, про визнання недійсним правочину довіреності від 11квітня 2009 року видану та ім'я ОСОБА_5 та повернення квартири, передану у власність ОСОБА_6, відмовлено. (а.с.27-29 т.1).

Відповідно до ч.1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або будь - якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором укладеним у письмовій формі.

За змістом даних норм належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу (спільного проживання однією сім'єю), але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу(спільного проживання однією сім'єю), а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Позивачем ОСОБА_3, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи і ухвалення рішення судом першої інстанції), які кореспондуються із ст.ст. 12, 81 чинного ЦПК України, не подано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що джерелом набуття майна (квартири АДРЕСА_1) є спільні сумісні кошти або спільна праця ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідач ОСОБА_1 набула право власності на вказану квартиру на підставі вищевказаного договору купівлі - продажу від 17.04.2009 р. Даний договір є дійсним та чинним, що підтверджується також і вищевказаними рішеннями судів.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст. 204 ЦК України).

Таким чином, ОСОБА_1 право власності на дану квартиру набула правомірно і вона є належним власником квартири, а визнання квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушує її законні права, як власника квартири.

Суд першої інстанції вище наведені фактичні обставини справи та вимоги закону не врахував, дійшов помилкових висновків про наявність правових підстав для визнання квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, відповідно до приписів ст.376 ЦПК України, в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову заявленій вимозі з вищенаведених підстав.

Оскільки у позовній вимозі ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання квартири спільною сумісною власністю відмовлено, підлягає скасуванню і додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 листопада 2017 року в частині стягнення на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 по 339,02 грн. з кожного витрат по сплаті судового збору.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_9 сплачено судовий збір у розмірі 1678,16 грн., дана сума згідно ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з позивача ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 серпня 2017 року в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скасувати.

У позовній вимозі ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1678,16 грн. сплаченого судового збору.

Додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 листопада 2017 року в частині стягнення на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 по 339,02 грн. з кожного витрат по сплаті судового збору скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 03 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: