П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„04" грудня 2018 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 237/3446/17

Номер провадження 22-ц/804/577/18

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Гаврилової Г.Л., Пономарьової О.М.

за участю секретаря: Єфремової О.В

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Мар*їнський районний спортивно-технічний клубу товариства сприяння обороні України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мар*їнського районного суду Донецької області від 11 вересня 2018 року головуючого судді Медведського М.Д. із складанням повного тексту судового рішення 21 вересня 2018 року по цивільній справі про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

21 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Мар'їнського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України (далі Мар*їнського районного СТК ТСО України ) в якому просила : -визнати наказ від 21 червня 2017 року № 32-к Мар*їнського районного СТК ТСО України про звільнення недійсним ;-поновити її на роботі на посаді бухгалтера Мар*їнського районного СТК ТСО України ;-стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 3519,60 грн.;-стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.;-зобов*язати керівника Мар*їнського районного СТК ТСО України внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 за період роботи з 23 жовтня 1992 року по 30 листопада 2015 року ;-зобов*язати керівника підприємства повернути трудову книжку ОСОБА_1,яку він утримує без будь-яких пояснень.

Позов обґрунтовано тим,що 15 лютого 2017 року позивача прийнято на посаду бухгалтера Мар'їнського районного СТК ТСО України відповідно до наказу від 10 лютого 2017 року № 7-к. До цього позивач обіймала посаду головного бухгалтера підприємства відповідача.

22 червня 2017 року позивача звільнено з підприємства на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із втратою довір'я до неї на підставі наказу від 21 червня 2017 року № 32-к.

В обґрунтування безпідставності та незаконності її звільнення зазначала, що у п. 1 наказу від 21 червня 2017 року № 32-к, де йдеться мова про підробку ОСОБА_1 документів до служби зайнятості щодо вакансії головного бухгалтера підприємства в лютому 2017 року, вказує, що підробки документів, що подаються до служби зайнятості нею здійснено не було, оскільки з директором підприємства відповідача, який проживає на тимчасово непідконтрольній території (м. Донецьк), а відповідно до цього з'являється на робочому місці дуже рідко, здійснювалось узгодження за всіма позиціями, які мають містити подані документи. Це свідчить про недбалість керівника підприємства відповідача, який не виявляє цікавості до дійсного становища на очолюваному ним підприємстві, а лише перекладає частину своїх повноважень на підлеглого, якого після цього звинувачує в підробці документів.

Щодо п. 2 вище зазначеного наказу про її звільнення, де мова йдеться про використання службового положення та довіри керівництва з метою отримання додаткових прибутків шляхом видання наказів про особисте преміювання з підробкою підпису директора: наказ № 13-к від 25 вересня 2015 року, наказ № 15 від 22 жовтня 2015 року, наказ № 29-к від 05 серпня 2014 року, то позивач наголошує на тому, що накази на преміювання співробітників за весь час роботи позивача на підприємстві відповідача підписувались особисто колишнім директором ОСОБА_2 у відповідності до колективного договору та положення про преміювання на підприємстві.

Щодо п. 3 наказу, який є ще однією з підстав втрати довір'я до неї, то позивач зазначає, що, оскільки підприємство відповідача розташоване на території м. Мар'їнка, у якому у листопаді 2014 року відбувалась активна фаза антитерористичної операції, припинило свою діяльність відділення ВАТ «Ощадний банк України». З огляду на це колишнім керівником підприємства ОСОБА_2 за погодженням з головним бухгалтером обкому ОСОБА_3 було вирішено виплатити позивачу компенсацію за дві невикористані щорічні відпустки минулих років, використати які позивач не мала можливості, оскільки виконувала обов'язки директора підприємства.

Щодо п. 4 наказу про звільнення позивача, згідно якого підставою втрати довір'я до позивача є грубе порушення правил зберігання матеріальних цінностей та статутних документів, що призвели до втрати статуту та печатки Мар'їнського районної організації ТСО України, остання повідомляє, що після артилерійського обстрілу м. Мар'їнка 11 липня 2014 року о 22-00 годині вранці 12 липня 2014 року позивач взяла на зберігання до себе додому статутні документи підприємства, після чого передала їх колишньому директору ОСОБА_2, що на той час мешкав в м. Донецьку. При цьому, трудові книжки співробітників підприємства відповідача та печатка підприємства зберігались у підвалі будинку позивача. Щодо втрати статуту Мар'їнського районної організації ТСО України позивач вважає за необхідне додати, що оскільки потреби у цьому документі не виникало, тому його пошук не здійснювався. Окрім цього, печатка підприємства до травня 2017 року зберігалась у позивача, після чого директор зобов'язав позивача привезти вказану печатку йому до м. Донецьк.

Щодо п. 5 наказу позивач звертала увагу суду на те, що нею не порушувались приписи податкового законодавства України, оскільки навіть відсутні підґрунтя для цього, адже за період 2014-2017 років контролюючими органами не складено жодного акту перевірки, за результатами якого мали бути винесені рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені.

Щодо п.п. 6 та 7 наказу позивач повідомляла, що через інцидент, який трапився між родиною колишніх працівників підприємства ОСОБА_4 та директором ОСОБА_5 , ОСОБА_4 самостійно відмовився від заробітної плати, оскільки бажав як найскоріше отримати свою трудову книжку. Оскільки на період звільнення з підприємства ОСОБА_4, тобто у лютому 2017 року позивач обіймала посаду головного бухгалтера підприємства, відповідно до цього, ОСОБА_4 було видано трудову книжку з підписом позивача, оскільки директор ОСОБА_5 в той час знаходився в Іспанії. При цьому наказ про звільнення вище згаданого працівника підготовлювався особисто директором ОСОБА_5, позивачем його було отримано у готовому вигляді по електронній пошті.

Позивач вважає, що підстави її звільнення, наведені в наказі від 21 червня 2017 року № 32-к, а саме п. 2 ст. 41 КЗпП України не відповідають дійсним обставинами справи, оскільки є надуманими директором ОСОБА_5 через упереджене ставлення до позивача, а тому немає причини для мотивування наказу про звільнення у зв'язку з втратою довір'я. Через незгоду з наказом про своє звільнення позивач вирішила повідомити про ситуацію на підприємстві голову вищого підприємства Центрального комітету «Товариство сприяння обороні України», в якій нею викладені аргументи на підтвердження своєї незгоди. Також позивач наголошувала на тому, що наказ про її звільнення було видано 21 червня 2017 року, а трудову книжку вона отримала лише через місяць, тобто 21 липня 2017 року після неодноразових звернень до директора ОСОБА_5Оскільки трудову книжку вона отримала лише 21 липня 2017 року, то з відповідача підлягає стягненню на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, який загалом становить 3 519,60 грн. Також зазначала, що своїми діями відповідач завдав їй моральної шкоди, оскільки, звільнивши її з роботи, позбавив її права на працю та можливості заробляти собі на життя. Вказані дії відповідача призвели до моральних переживань, позивач втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного життя. Всі зазначені моральні страждання можуть негативно відобразитись на її здоров'ї. Крім того, особисто директор ОСОБА_5 дискредитував позивача перед співробітниками ДПІ у Мар'їнському районі Донецької області, яким повідомив, що позивач, яка тривалий час пропрацювала на підприємстві, не має до нього жодного відношення. Моральну шкоду, спричинену їй, оцінювала в розмірі 50 000 грн. Враховуючи той факт, що трудову книжку позивач отримала 21 липня 2017 року, вважає, що строк звернення до суду для захисту своїх прав для неї не сплив.

Рішенням Мар*їнського районного суду Донецької області від 11 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Мар*їнського районного СТК ТСО України про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, визнавши поважними причини пропуску строку звернення до суду, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги, зазначає, що судом вірно встановлено, що відповідачем застосовано п. 2 ст. 41 КЗпП України для звільнення позивача з порушенням законодавства та безпідставно. Однак, висновки суду щодо відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду не відповідають дійсним обставинам справи.Вказує, що суду було надано достатньо доказів того, що позивач не ставилася зневажливо до питання захисту своїх прав та намагалася врегулювати спір у позасудовому порядку, шляхом направлення позивачем листа до громадської організації ТСО України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке нею додано до апеляційної скарги. На зазначений лист ГО «ТСО України» направило на адресу позивача лист від 21 вересня 2017 року , відповідно якого головою ГО «ТСО України» повідомлено позивачу, що ознайомившись з вказаним листом, надав уповноваженій особі доручення розібратися з питанням обґрунтованості та законності звільнення, однак враховуючи, що представник не міг зустрітися по незалежним від нього обставинам з директором Мар*їнського районного СТК ТСО України ОСОБА_5, порекомендував позивачу вирішити вказане питання в судовому порядку. Зауважує, що направленню позивачем вказаного листа, передували неодноразові звернення позивача в усній формі до керівництва ГО «ТСО України» з проханням провести перевірки законності звільнення позивача, що також підтверджується листом ГО «ТСО України» від 11 жовтня 2018 року . Також зазначає, що факт знаходження позивача на робочому місці в період з 22 червня по 21 липня 2017 року повідомлявся суду.Зауважує, що дійсно вважала, що перебуваючи на робочому місці ,виконуючи свої функції ,проводиться перевірка законності її звільнення та їй не було ще видано трудову книжку, тому остаточно питання щодо звільнення ще не було вирішено і вона ще може бути поновлена на роботі без звернення за захистом своїх порушених прав до суду, а одразу як їй було рекомендовано вирішити це питання в судовому порядку, вона 18 серпня 2017 року звернулася до суду з відповідним позовом. Крім того, зазначає, що факт знаходження її на робочому місці підтверджується ще й складеними нею відповідними документами, які вона надавала до суду першої інстанції і додає до апеляційної скарги.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України ,відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги.Представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_6 надала заяву про можливість розгляду справу за її відсутністю (т.2.а.с.19).

У судове засідання апеляційного суду представник Мар*їнського районного СТК ТСО України директор ОСОБА_5 та представник ОСОБА_7 не з*явилися,належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи , шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України та шляхом отримання судової повістки (т.2. а.с.12,23,24).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно наказу № 2 від 03 січня 2017 року затверджено штатний розпис Мар'їнського районного СТК ТСО України та введено його в дію з 03 січня 2017 року.

Згідно штатного розпису Мар'їнського СТК ТСО України на 2017 рік з 03 січня 2017 року введено одну посаду бухгалтера з посадовим окладом 3 269 грн.

Згідно направлення на працевлаштування № 0002001 від 06 лютого 2017 року Мар'їнський районний центр зайнятості направив ОСОБА_1 для працевлаштування на робоче місце (вакансію) головного бухгалтера відповідно до інформації про потребу у працівниках від 06 лютого 2017 року.

Згідно наказу № 7-к по особовому складу ОСОБА_1 прийнято на посаду бухгалтера з 15 лютого 2017 року з оплатою згідно штатного розпису.

З 22 червня 2017 року наказом № 32-к від 21 червня 2017 року позивача ОСОБА_1 звільнено з посади згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довір'я .

ОСОБА_1 з наказом ознайомлена та отримала його копію 21 червня 2017 року, про що свідчить її підпис на наказі (а.с. 28-29). 21 липня 2017 року позивач отримала трудову книжку АХ № 871226 із датою заповнення 22 червня 2017 року (т.1.а.с.8).

Матеріали справи свідчать про те,що підставою для звільнення ОСОБА_1 є проведення службового розслідування директором Мар*їнського районного СТК ТСО України ОСОБА_5 в період з 01 червня 2017 року по 21 червня 2017 року (а.с.43),відповідно якого були виявлені факти того,що бухгалтером ОСОБА_1 вчинені дії, що призвели до значних матеріальних втрат підприємства, а саме: - підробка документів до служби зайнятості щодо вакансії головного бухгалтера підприємства в лютому 2017 році; - використання службового положення та довіри керівництва з метою отримання додаткових прибутків шляхом видання наказів про особисте преміювання з підробкою підпису директора: наказ № 13-к від 25.09.2015 року, наказ № 15 від 22.10.2015 року, наказ № 29-к від 05.08.2014 року; - отримання додаткових грошових виплат всупереч вимогам законодавства шляхом видання наказу з підробкою підпису директору про грошову компенсацію за невикористану річну відпустку в кількості 62 календарних днів (наказ № 34-к від 18.11.2014 року); - грубе порушення правил зберігання матеріальних цінностей та статутних документів, що призвели до втрати статуту та печатки Мар'їнської районної організації ТСО України; - протиправна діяльність, спрямована на порушення положень податкового кодексу про повне та своєчасне нарахування заробітної плати та оподаткування сум заробітної плати, що призвела до штрафів та пені, тобто заподіяла збитків підприємству; - схиляння звільненого працівника ОСОБА_4 до відмови від заробітної плати; - перевищення службових повноважень задля ймовірного особистого збагачення при оформленні звільнення робітника ОСОБА_4 - підробка підпису керівника в трудовій книжці та видання підробленого наказу. Факти, викладені в матеріалах службового розслідування встановлюють зв'язок між винними діями та втратою довіри до ОСОБА_1

Судом також встановлено,що відповідна посадова інструкція посади бухгалтера, або інший розпорядчий документ щодо обсягу посадових обов'язків бухгалтера, фактично на підприємстві були відсутні .

Стаття 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч.2 ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір*я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року роз*яснено, що звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т.ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Звільнення з підстав втрати довіри суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оціюючи законність оспорюваного наказу № 32-к від 21 червня 2017 року ,суд першої інстанції виходив з того,що зазначені в наказі обставини, встановлені службовим розслідуванням, зокрема, підробка документів до служби зайнятості в лютому 2017 року та порушення податкового законодавства з питань нарахування заробітної плати, не доведена компетентними органами як правопорушення позивача у встановленому законодавством порядку,та не має відношення до службових обов'язків, пов'язаних із безпосереднім доступом до матеріальних цінностей. Інші встановлені наказом № 32-к обставини (підробка підписів на наказах директора, порушення правил зберігання матеріальних цінностей) мали місце до у 2014 - 2015 роках та до прийняття позивача на посаду бухгалтера у лютому 2017 року, відтак не можуть бути підставою для звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Також суд зауважив, що відповідачем не подано доказів на підтвердження факту, що позивач на посаді бухгалтера виконував службові обов'язки, що пов'язані із безпосереднім доступом до матеріальних цінностей.Тому дійшов висновку ,що відповідачем безпідставно та з порушенням законодавства було застосовано п. 2 ст. 41 КЗпП України для звільнення позивача .

У ч. 2 ст. 47 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Спір про звільнення -це спір за заявою про поновлення на роботі.Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено (як виняток) місячний строк.

За приписами ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Як роз*яснено в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду трудових спорів», встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторони. У кожному випадку суд зобов*язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює, або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Якщо строк пропущено з поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного строку і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з*ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права та обов*язки сторін.

Суд встановив , що ОСОБА_1була ознайомлена з наказом про звільнення, його копія відповідачем була вручена в той же день позивачу, про що позивач повідомляла суду першої інстанції,також зазначала у відповіді на відзив відповідача за позовною заявою (т.1.а.с.134) про те,що вказана подія відбулась 21 червня 2017 року увечері і директор одразу ж вручив їй наказ про звільнення з 22 червня 2017 року ,ці обставини позивач повідомила і суду апеляційної інстанції.

З достовірністю встановивши ,що про порушення суб*єктивних трудових прав ,позивач вперше дізналася з дня отримання копії наказу , суд дійшов правильного висновку, що пред'явивши 21 серпня 2017 року даний позов, ОСОБА_1 пропустила, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, строк звернення до суду без поважних причин,підстави для поновлення якого відповідно до ст.234 КЗпП України відсутні.

Доводи скаржника про обчислення строку для звернення до суду з моменту отримання нею трудової книжки є безпідставними.

Заперечуючи проти позову,відповідач просив відмовити в позові у зв*язку з пропуском позивачем строків,визначених ч.1 ст.233 КЗпП України ,для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі (т.1.а.с.26-27,123-124),вказані заперечення були отримані позивачем,про те,позивач вважала ,що оскільки трудову книжку отримала 21 липня 2017 року, то строк звернення до суду для захисту своїх прав для неї не сплив.Вказані твердження позивача зазначені і в позовній заяві (т.1.а.с.2).

Як встановлено судом , у листі директора підприємства відповідача від 22 червня 2017 року на ім'я ОСОБА_1 зазначено, що згідно запису п/н 26 в «Книзі обліку руху трудових книжок Мар'їнського районного СТК ТСО України » номер трудової книжки ОСОБА_1 - НОМЕР_1. Однак, трудова книжка, надана ОСОБА_1 для внесення поточних записів, має номер НОМЕР_2. Дана книжка несе в собі значні інформаційні неточності, а також в ній відсутні останні записи центра зайнятості. Просив позивача надати в Мар'їнський районний СТК ТСО України її трудову книжку НОМЕР_1 для внесення в неї відповідних відомостей. При цьому в листі зазначено,що ненадання вище зазначеного документа буде розцінено як перешкода до виконання підприємством вимог ст. 47 КЗпП України про видачу робітнику належно оформленої трудової книжки. Зазначений лист отриманий ОСОБА_1 22 червня 2017 року.

У своїй відповіді від 23 червня 2017 року на лист підприємства ОСОБА_1 повідомляє, що трудова книжка НОМЕР_1 нею загублена при нез'ясованих обставинах.

Додатково суд врахував , що трудову книжку позивач отримала із запізненням, оскільки первісна трудова книжка, яка обліковувалася на підприємстві НОМЕР_1, позивачем була втрачена ,про що тільки 21 липня 2017 року ОСОБА_1 подала оголошення до газети «Мар*їнська нива» (т.1.а.с.30),тобто вказана трудова книжка не перебувала у володінні відповідача як роботодавця на момент винесення наказу, а відтак в день звільнення роботодавець був позбавлений можливості внести відповідні записи у трудову книжку позивача.

В той же час, позивач повідомила ,що мала надію, що питання якось вирішиться. Суд вважав такі обставини неповажним, з урахуванням добровільного надання позивачем іншої трудової книжки НОМЕР_2 для внесення записів про звільнення після отримання відповідного наказу. Наданий позивачем лист до голови «ТСО України» (т.1.а.с. 9) не містить доказів намагань врегулювати у позасудовий спосіб спірні питання свого звільнення.

Підстав для поновлення строку судом першої інстанції не встановлено.

З додатків до апеляційної скарги вбачається,що лист до голови ГО «ТСО України « з питання обґрунтованості та законності звільнення отриманий вказаним підприємством 17 серпня 2017 року (т.1.а.с.228,236).Надані позивачем акти приймання передачі бухгалтерсько-облікової документації від 13 липня 2017 року,правовстановлюючих документів на нерухоме та рухоме майно підприємства від 12 липня 2017 року та від 21 липня 2017 року,компьютерної техніки,бензину,газу від 22 червня 2017 року та від 23 червня 2017 року про передачу майна працівнику ОСОБА_8 та директору ОСОБА_5 не свідчать про продовження виконання функцій за посадою та не можуть бути поважними причинами для поновлення строку звернення до суду з позовом.

Отже, зважаючи на відсутність поважних причин для поновлення пропущеного строку для звернення до суду, заявлені позовні вимоги про визнання наказу від 21 червня 2017 року № 32-к Мар*їнського районного СТК ТСО України про звільнення недійсним ;поновлення на роботі на посаді бухгалтера Мар*їнського районного СТК ТСО України ;стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 3519,60 грн.;стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. задоволенню не підлягають, у зв'язку з пропуском позивачем місячного строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права та відсутністю поважних причин для поновлення такого строку, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

В частині позовних вимог про зобов*язання керівника Мар*їнського районного СТК ТСО України внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 за період роботи з 23 жовтня 1992 року по 30 листопада 2015 року та зобов*язання керівника підприємства повернути трудову книжку судом відмовлено через недоведеність вимог .Доводи апеляційної скарги у вказаній частині спростовуються дослідженими доказами.

Тому ,суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мар*їнського районного суду Донецької області від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 грудня 2018 року .

Судді: