АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3402/18А Справа № 205/3983/17 Головуючий у 1 й інстанції - Басова Н. В. Доповідач - Пономарь З.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В., при секретареві Сахарові Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на домоволодіння за набувальною власністю,-

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради з позовом про визнання права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за набувальною власністю. В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що вказаний житловий будинок на праві власності належав заводу «Червоний Профінтерн», який у 1948 році надав його у найм працівнику заводу ОСОБА_4 на сім'ю. Вона як правнучка проживала зі свого народження у вказаному житловому будинку з народження - ІНФОРМАЦІЯ_1, а з 2002 року - зареєстрована у ньому, підтримує його технічний стан, сплачує комунальні послуги. Після визнання заводу «Червоний Профінтерн» банкрутом рішенням арбітражного суду Дніпропетровську міську раду зобов'язано прийняти вказаний житловий будинок у комунальну власність. Рішенням міської ради від 30.08.2006р. житловий будинок прийнято у комунальну власність, проте відсутність реєстрації права власності на будинок та відсутність відомостей про взяття його на баланс КП ЖРЕП Ленінського району перешкоджають їй отримати дозвіл на приватизацію будинку. Вважала, що на підставі ст.344 ЦК України набула на нього право власності.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 29.11.2017р. у задоволенні позову ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради з позовом про визнання права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за набувальною власністю - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати вказане рішення суду, посилаючись на не врахування судом її тривалого, відкритого, безперервного володіння житловим будинком, необізнаність про відсутність у багатьох її родичів підстав для набуття права власності на нього, неодноразові звернення за отриманням дозволу на його приватизацію та фактичний його статус безхазяйного майна. У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська рада посилалася на її безпідставність та просила залишити її без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.

Згідно договору найму жилого приміщення в будинку державної установи, підприємства чи громадської організації управитель належного заводу «Червоний Профінтерн» житлового будинку АДРЕСА_1 надав у найм ОСОБА_4 на строк до 04.08.1956р. житлове приміщення площею 21,5кв.м (а.с.16,17).

За відомостями поквартирної картки наймачем квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, а мешканцями - дружина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, онук ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, дружина онука ОСОБА_7, правнуки ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (а.с.18,19).

За даними паспорта громадянки України ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 21.10.2002р. (а.с.8). Згідно довідки квартального комітету ОСОБА_10 проживає у вказаному будинку разом з малолітнім сином (а.с.38).

Рішенням Арбітражного суду Дніпропетровської області від 15.12.2000р. за позовом ліквідаційної комісії підприємства-банкрута ВАТ «Червоний профінтерн» про прийняття-передачу державного житлового фонду у комунальну власність територіальної громади Дніпропетровську міську раду ухвалено зобов'язати останню створити комісію з питань приймання відомчого житлового фонду у комунальну власність територіальної громади, зокрема, будинкуАДРЕСА_1 (а.с.20-22).

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 30.08.2006р. житловий будиноАДРЕСА_1 прийнято до комунальної власності територіальної громади міста (а.с.25). За даними КП «ДНІПРОПЕТРОВСЬКЕ МІЖМІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» станом на 31.12.2012р. відомості про право власності на АДРЕСА_1 - відсутні (а.с.29).

Відповідно до вимог ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи встановлені обставини про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні її позову.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про не врахування судом її тривалого, відкритого, безперервного володіння житловим будинком не можуть бути прийняті до уваги. Передбачене положеннями ст.344 ЦПК України поняття добросовісного володільця майна наведене у ч.1 ст.388 ЦК України. Згідно ч.1 ст.388 ЦК України добросовісним набувачем є набувач, який не знав і не міг знати, що придбане ним за відплатним договором майно у особи, яка не мала права його відчужувати. Одночасно у ч.3 вказаної статті також передбачено, що при безвідплатному набутті майна власник має право витребувати його у всіх випадках і від добросовісного набувача. З наведеної правової норми вбачається, що володіння є добросовісним, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Між тим, ОСОБА_10 достовірно знала, що спірний житловий будинок спочатку знаходився у віданні підприємства, а потім - власності територіальної громади. Вселення первинного наймача - родича ОСОБА_10 з сім'єю у вказаний будинок відбулось з дозволу підприємства та на підставі відповідного договору найму. Зазначені обставини свідчать, що з моменту надання спірного житлового будинку,і зокрема, у ОСОБА_10 на законних підставах виникло лише право користування житловим приміщенням цього будинку, а не право володіння ним. Те, що спочатку підприємство, а потім територіальна громада міста в особі органу місцевого самоврядування погоджувалися з фактом тривалого користування ОСОБА_10 спірним будинком не свідчить ні про набуття нею права володіння, ні про набуття права власності на нього. Фактично для застосування до спірних відносин вимог ст.344 ЦПК України про набуття права власності за набувальною власністю підстав немає. Оскільки спірний будинок відноситься до комунальної власності, ОСОБА_10 не позбавлена права на вирішення питання щодо його приватизації у передбаченому законом порядку. Посилання ОСОБА_10 на свої неодноразові звернення за отриманням дозволу на його приватизацію та не отримання останнього не є підставою для вирішення питання про набуття на будинок права власності у порядку ст.344 ЦК України. Крім того, позовна заява не містить доказів ні про її звернення до компетентного органу приватизації, ні про відмову вказаного органу у приватизації, ні про оскарження цієї відмови. Твердження в апеляційній скарзі про фактичний статус спірного будинку як безхазяйного майна суперечать вимогам закону та дійсним обставинам, оскільки згідно ч.1 ст.335 ЦК України безхазяйною річчю є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Між тим, власник житлового будинку АДРЕСА_1 відомий, ним є територіальна громада міста відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 30.08.2006р. Вказане рішення не скасовано та є чинним.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Судді : Пономарь З.М. Красвітна Т.П. Свистунова О.В.