Єдиний унікальний номер 219/57/18 Номер провадження 22-ц/775/1073/2018
Головуючий у 1-ій інстанції Конопленко О.С.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Краснощокової Н.С., Тимченко О.О.,

секретар Кіпрік Х.В.,

за участю позивача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3, представника позивача - адвоката ОСОБА_4, представника відповідача - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 219/57/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини-інваліда та її матері, за апеляційною скаргою ОСОБА_6, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 травня 2018 року (суддя Конопленко О.С., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області, текст повного судового рішення складено 11 травня 2018 року),-

В С Т А Н О В И В:

03 січня 2018 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_6 про стягнення аліментів на утримання дитини-інваліда та на її утримання.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 1997 року по 2000 рік вона перебувала у шлюбі з відповідачем у справі - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 року у них народився син - ОСОБА_3, який є інвалідом 1 групи з народження підгрупи «Б». У 2000 році шлюб з відповідачем розірвано, після чого син-інвалід, який потребує постійного стороннього догляду та опіки, проживає разом з нею, Вона його утримує, виховує та піклується про нього. З відповідача на її користь позивача стягувались аліменти на утримання сина до досягнення ним повноліття, однак після досягнення сином повноліття (ІНФОРМАЦІЯ_5 року) відповідач перестав сплачувати аліменти, а надавати матеріальну допомогу у добровільному порядку не бажає. Оскільки дитина є інвалідом з дитинства, потребує постійного проходження у місті Києві навчальних, реабілітаційних та лікувальних курсів і процедур, через свою інвалідність є непрацездатною особою, а позивач знаходиться у скрутному матеріальному становищі, тому потребує матеріальної допомоги на утримання, догляд та лікування повнолітньої дитини-інваліда. Відповідач працевлаштований у Державному підприємстві «Артемсіль», отримує стабільний середньомісячний дохід у розмірі 15 000 гривень, добровільно матеріальної допомоги на утримання сина-інваліда не надає, хоча має таку можливість. Просила стягнути з відповідача на її утримання аліменти в розмірі 1/6 частини від доходу (заробітку) відповідача щомісячно, починаючи з дати її звернення до суду з позовом, і на весь час її проживання з дитиною-інвалідом ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та опікування нею, а також аліменти на її користь на утримання повнолітнього, непрацездатного сина - інваліда дитинства у розмірі 1/4 частини від його доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з дати звернення до суду з позовом.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_3 в розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність, починаючи з 03 січня 2018 року. Відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 аліментів на її утримання. Допущено негайне виконання рішення у справі в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

На вказане судове рішення ОСОБА_6, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині. В іншій частині судове рішення залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що згідно з довідкою Управління Пенсійного фонду України, яка надана позивачем до матеріалів справи, ОСОБА_3 перебуває на обліку в Бахмутському об'єднаному УПФУ та отримує пенсію в розмірі 1 452 грн., тобто в розмірі, що перевищує прожитковий мінімум. Тому, на думку скаржника, повнолітній син сторін - ОСОБА_3 не є таким, що потребує матеріальної допомоги з урахуванням його матеріального стану, оскільки потреба в матеріальній допомозі означає, що сукупний дохід непрацездатного не забезпечує йому підтримання нормальної життєдіяльності, яка і є критерієм визначення прожиткового мінімуму. Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 182, 200 СК України, визначаючи потребу непрацездатної дитини в отриманні аліментів від батька, суд поряд із матеріальним становищем відповідача має врахувати матеріальне становище і позивача, оскільки кожен із батьків несе однаковий обов'язок утримувати непрацездатну повнолітню дитину при доведеності наявності в неї потреби в матеріальній допомозі.

Вважає, що позивач не мала права від свого імені пред'являти позов про стягнення аліментів на користь ОСОБА_3, який повинен бути в такій справі позивачем та за наявності матеріально-правових підстав мав самостійно заявити позов про стягнення аліментів на свою користь. Крім того, законом не передбачено право позивача заявляти позовні вимоги на користь третьої особи. Отже, ОСОБА_2 є неналежним позивачем в частині вимог щодо стягнення аліментів на користь ОСОБА_3 При цьому, скаржник висловлює думку, що в даному випадку застосування судом за аналогією положень частини 3 ст. 199 СК України є неможливим, оскільки вказаною нормою врегульовано питання звернення з позовом батьків, дитина яких продовжує навчання.

Також вважає безпідставним посилання суду на необхідність виходу за межі позовних вимог з метою повного захисту прав і свобод третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки позовне провадження у цивільному судочинстві направлено на вирішення спору саме між сторонами, у зв'язку з чим вирішення спору на користь особи, що не є стороною спору є неможливим. Крім того, ухвалення рішення на користь третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, є не виходом за межі позовних вимог, а самовільною заміною судом сторони поза волею позивача на стадії ухвалення судового рішення.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, на думку скаржника, підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат ОСОБА_4 просили залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню.

Відповідно до частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 року в місті Соледар Артемівської міськради Донецької області, що вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 4), у графі «Батьки» якого зазначено, що батьками зазначеної особи є ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Згідно з довідкою про склад сім'ї за № 803/01-52 від 26 грудня 2017 року, виданої начальником загального відділу Соледарської міської ради, ОСОБА_3 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 разом з сестрою - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та матір'ю - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 7).

Відповідно до акту огляду медико-соціальною комісією, виданої «Міжвідомчою психіатричною медико-соціальною експертною комісією міста Слов'янськ» 16 травня 2016 року, ОСОБА_3 є інвалідом першої-Б групи з дитинства безстроково та потребує постійного стороннього догляду та нагляду (а. с. 8).

З огляду на інвалідність ОСОБА_3 перебуває на диспансерному обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: помірна розумова відсталість без поведінкових порушень з 2016 року, що вбачається з довідки, виданої завідувачем психоневрологічним відділенням Комунального закладу охорони здоров'я «Бахмутська центральна районна лікарня» ОСОБА_8 (а. с. 7), а також відповідно до довідки, що видана лікарями КЗОЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Соледарської міської ради» він перебуває на диспансерному обліку у лікаря-терапевта з діагнозом: вроджений гіпотеріоз тяжкої форми та потребує придбання дорогих лікарських препаратів (а. с. 5).

Відповідно до консультативного висновку 2017 від 08 січня 2013 року, виданого завідувачем консультативно-діагностичної поліклініки Національної дитячої спеціалізованої лікарні «ОХМАТДИТ», у ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, наявний діагноз: розумова відсталість помірного ступеню (F-71.0), загальна недорозвиненість мови ІІ-ІІІ рівнів, дизартрія (а. с. 6).

Згідно із свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, та ОСОБА_12., ІНФОРМАЦІЯ_7, одружились 14 липня 2000 року (а. с. 60).

ІНФОРМАЦІЯ_8 року у відповідача народилась донька - ОСОБА_9, що вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а. с. 59).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_9 року позивач народила доньку - ОСОБА_10, батьком якої є ОСОБА_11 (а. с. 76).

Відповідно до довідки № 1754 від 20 березня 2018 року, виданої начальником Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, ОСОБА_3 знаходиться на обліку в зазначеному управлінні отримує соціальну пенсію дітям-інвалідам віком до 18 років у таких розмірах: за січень - квітень 2017 року - 1 277 гривень, за травень - вересень 2017 року - 1 342 гривні, за жовтень - грудень 2017 року - 1 452 гривні (а. с. 84).

Згідно із щорічною декларацією за звітний період 2017 року дружини відповідача ОСОБА_12, сформованої представником позивача ОСОБА_13 на електронному ресурсі за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_10, особа, яка декларує свої доходи, працює начальником дільниці ДП «Артемсіль», до складу її сім'ї входять: чоловік - ОСОБА_6 та донька - ОСОБА_9, її заробітна плата, отримана за основним місцем роботи, складає 217 713 гривень, а заробітна плата, отримана за основним місцем роботи, чоловіка - 239 000 гривень (а. с. 85-90).

Згідно з довідкою № 35 про заробітну плату, виданої директором Державного підприємства «Артемсіль» ОСОБА_14, ОСОБА_6 займає посаду заступника головного механіка у зазначеному підприємстві та його заробітна плата за період з 01 вересня 2017 року по 28 лютого 2018 року складає 146 100,99 гривень, а середньомісячна заробітна плата складає 24 350 гривень 17 копійок (а. с. 93).

Суд першої інстанції вважав необхідним визначити міру потреби позивача і міру можливості відповідача сплачувати аліменти на утримання повнолітнього непрацездатного сина в розмірі 1/6 частини від усіх видів доходів відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність, щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції з метою повного захисту прав, свобод та інтересів третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, вважав необхідним вийти за межі позовних вимог та стягнути аліменти не на користь позивача, а на користь ОСОБА_3, оскільки відповідно до ст. 179 СК України аліменти є власністю останнього і він має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до ЦК України.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо.

За частиною 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, з огляду на те, що відповідач оскаржує рішення в частині задоволених судом першої інстанції позовних вимог позивача, то в іншій частині суд апеляційної інстанції не переглядає рішення.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Проте, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 на користь третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 не мала права самостійно пред'являти позов від свого імені в інтересах ОСОБА_3, оскільки вона не є його законним представником ОСОБА_3 в розумінні ст. 59 ЦПК України.

Згідно ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам.

Відповідно до частин 1-2, 4 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну працездатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Згідно із ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керуватися ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 34 ЦК України передбачено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (частина 1 ст. 36 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до частини 1 ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 не є особою, дієздатність якого обмежена, недієздатним його також не визнано. Відповідно, опіка або піклування над ОСОБА_3 теж не встановлена.

Отже, ОСОБА_2, не маючи статус опікуна або піклувальника ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом в його інтересах, що суперечить процесуальному законодавству, оскільки вона не є його законним представником. Тому висновки суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог є необґрунтованими.

Суд помилково застосував положення частини 3 статті 199 СК України до ст. 198 СК України в тій частині, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, оскільки підстави виникнення обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина врегульовані саме нормою ст. 198 СК України, яка надає право дитині після досягнення нею повноліття на утримання за наявності у сукупності таких обставин: непрацездатності дитини, потреби у допомозі та можливості батька/матері надавати допомогу. Вказане право реалізуються незалежно від того, з ким проживає непрацездатна повнолітня дитина. Захист прав недієздатної або обмежно дієздатної дитини здійснюється їх законними представниками, відповідно до ст. 59 ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_6 на користь третьої особи ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 травня 2018 року в частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_6 аліментів на користь та утримання ОСОБА_3 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини-інваліда відмовити.

В іншій частині - рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: Н.С. Краснощокова

О.О. Тимченко

Повний текст постанови складено 15 серпня 2018 року.

Суддя-доповідач В.Б. Азевич