РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Губської Я.В.,

при секретарі - Балан Т.В.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою

ВСТАНОВИВ:

27.11.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що йому та відповідачу належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожному. Відповідно до технічного паспорту, спірна квартира є двокімнатною, житлова площа - 42,60 кв.м., у тому числі 1 кімната 24,50 кв.м., 2 кімната -18,10 кв.м, кухня- 11,90 кв.м., вбиральня - 1,50 кв.м., ванна кімната - 4,30 кв.м., коридор - 8,0 кв.м., лоджії - 3,30 кв.м. та 6,70 кв.м. Загальна площа квартири - 73,30 кв.м. Кімнати в квартирі є ізольованими. На сьогоднішній день у сторін склалися неприязні стосунки і фактично в спірній квартирі проживає лише відповідач, а позивач позбавлений можливості вільно користуватися своєю власністю. Оскільки квартира розташована у багатоквартирному будинку на 5 поверсі, то виділення сторонам у натурі ізольованих жилих приміщень з самостійними виходами не видається можливим, а тому позивач просить визначити порядок користування квартирою на підставі ст.ст. 358, 369, 391, 392 ЦК України та виділити у користування ОСОБА_1 кімнату №1 площею 24,50 кв.м. та сполучену з нею лоджію площею 6,70 кв.м., виділити у користування ОСОБА_5 кімнату №2 площею18,10 кв.м. та лоджію площею 3,30 кв.м., у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_5 залишити кухню площею 11,90 кв. м., вбиральню площею.1,50 кв.м., ванну кімнату площею 4,30 кв.м., коридор площею 8,0 кв.м.

Згідно ухвали судді Київського районного суду м. Харкова від 26.12.2017 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

28.03.2018 року подані заперечення відповідача на позовну заяву, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог за запропонованим варіантом за недоведеністю та відсутністю спору між сторонами. 25.04.2018 року подана відповідь на відзив та заява про виклик свідків.

В підготовчому судовому засіданні 08.05.2018 року вирішені всі заявлені клопотання сторін та закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засідання позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити в повному обсязі. За клопотанням сторони позивача допитаний свідок ОСОБА_6

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, вказуючи, що підстав для задоволення позовних вимог немає, оскільки немає спору між сторонами.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є спільними власниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20.03.2006 року (а.с. 13) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно рішення Харківської міської ради №907/12 від 24.10.2012 року «Про впорядкування найменувань» адресу АДРЕСА_6 (а.с. 19-26).

Згідно з технічним паспортом, виготовленим на квартиру станом на 20.03.2006 року та доданим до позовної заяви, квартира є двокімнатною, житловою площею - 42,60 кв.м., з ізольованими кімнатами, у тому числі 1 кімната - 24,50 кв.м., 2 кімната -18,10 кв.м, кухня- 11,90 кв.м., вбиральня - 1,50 кв.м., ванна кімната-4,30 кв.м., коридор - 8,0 кв.м., лоджії - 3,30 кв.м. та 6,70 кв.м. Загальна площа квартири - 73,30 кв.м.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 155 ЖК України закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 391, 392 ЦК України власник майна може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічний висновок містяться в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 у справі № 6-709цс16.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст.).

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03.04.2013 року № 6-12 цс 13, виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст. 358 ЦУ України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог в частині визначення порядку користування квартирою, яка є у спільній частковій власності сторін, судом враховано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є колишніми подружжя і шлюб між ними розірвано в 2014 році.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 склалися неприязнені стосунки, у зв*язку з чим з 2014 року вони проживають окремо, і протягом 2014-2016 років в судовому порядку вирішували питання щодо поділу спільного майна подружжя.

Також, сторонами не заперечується, що спірна квартира АДРЕСА_2 є спільною частковою власністю позивача та відповідача по ? частині порівну і доводи про те, що між ними існує домовленість щодо користування даною квартирою суду не доведено.

Посилання представника відповідача на те, що відсутній спір щодо порядку користування квартирою та перешкод у користуванні власністю суд вважає необґрунтованим та недоведеним, оскільки позивач є власником ? частини спірної квартири і має право на користування та розпорядження своєї власності, а всі досліджені в судовому засіданні докази свідчать про наявність спору між сторонами щодо порядку користування спільною власністю.

Також, судом встановлено та сторонами не заперечується, що в 2016 році між подружжя в судовому порядку було розподілено спільне майно наступним чином: визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль TOYOTA CAMRY, 2007 р.в., держ. № НОМЕР_1, за ОСОБА_1 право власності на автомобіль CITROEN ZХ, держ.№ НОМЕР_2. Визнано за ОСОБА_4 в порядку розподілу майна подружжя право власності на кухонні меблі, варильну поверхню торгівельної марки «SMEG», вбудовану духову шафу торгової марки «SMEG», витяжку торгової марки «elika», комплект м*яких меблів торгової марки «Italsofa», телевізор торгової марки «Soni», комплект меблів для вітальні торгової марки «siesta», ліжко двоспальне з матрацем, шафу-купе, люстру шестирожкову, двері міжкімнатні, холодильник торгової марки «Liebherr», згідно опису та загальною вартістю 95269,97 грн., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, а за ОСОБА_1 в порядку розподілу майна подружжя визнано право власності на гараж АДРЕСА_4, загальною площею 22,7 кв.м. та на земельну ділянку площею 0,024 кв.м. під цим гаражем за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Циркуни. Також, визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 право власності по ? частині житлового АДРЕСА_7, загальною площею 187,8 кв.м., житловою площею 103,1 кв.м. в порядку розподілу майна подружжя.

Під час розгляду даної справи судом було встановлено, ОСОБА_1 не претендував на рухоме майно, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_2 та просив визнати право власності на нього за ОСОБА_4, а йому у власність просив виділити гараж та земельну ділянку.

Судом також встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 станом на теперішній час проживає відповідач ОСОБА_4, яка сплачує комунальні послуги та проводить ремонт приміщень, за нею в судовому порядку визнано право власності на рухоме майно, яке знаходиться в даній квартирі, з її слів вона в цій квартирі проживає разом з неповнолітньою онукою.

За дослідженими в судовому засіданні доказами спірна квартира є двокімнатною, житлова площа квартири становить 42,60 кв.м., ідеальна частка кожного співвласника складає 21,30 кв.м., і всі кімнати, які є в квартирі (площею 24,50 кв.м. та 18,10 кв.м) не відповідають ідеальній частці ані позивача, ані відповідача.

Однак, вирішуючи даний спір, судом враховано, що встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно і встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них, а тому, суд, не порушуючи право кожного з співвласників на право власності на майно, передбачене чинним законодавством та право на користування своїм майном, приходить до висновку про відступлення у незначних обсягах від відповідності реальних часток у власності ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність та визначає порядок користування власності сторін наступним чином, який викладений в рішенні.

Дана позиція узгоджується з позицією Верховного суду, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15 та постанові Верховного суду від 14 лютого 2018 року по справі № 161/12908/15-ц

На підставі викладеного та враховуючи всі встановлені під час судового розгляду докази, планування квартири, не порушення встановлених санітарних норм визначеним порядком, суд встановлює наступний порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, а саме: виділяє у користування ОСОБА_1 кімнату, площею 18,10 кв.м. та лоджію 3,30 кв.м., а у користування ОСОБА_4 виділяє кімнату площею 24,5 кв.м. та лоджію 6,70 кв.м. У спільному користуванні залишаються кухня площею 11,90 кв.м., вбиральня площею 1,50 кв.м., ванна кімната площею 4,30 кв.м., коридор площею 8,0 кв.м.

Вирішуючи порядок користування квартирою таким чином, суд враховує ті обставини, що відповідач ОСОБА_4 станом на теперішній час проживає в даній квартирі, з її слів з онукою, сплачувала та сплачує самостійно за всі комунальні послуги в цій квартирі, проводить поточний ремонт, на рухоме майно, яке знаходиться в цій квартирі визнано право особистої власності за ОСОБА_4 в порядку розподілу майна подружжя зі згоди ОСОБА_1, а тому суд вважає за можливе виділити ОСОБА_4 більшу кімнату 24,5 кв.м. з лоджією, а ОСОБА_1 меншу кімнату 18,10 кв.м. з лоджією.

Судом також надана оцінка доводів сторін щодо наявності іншого нерухомого майна житлової площі, як у позивача, так і у відповідача, і суд враховує, що сторони мають у спільній власності по 1 /2 частині житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_8 загальною площею 187,8 кв.м. та житловою площею 103,1 кв.м.; у особистій власності ОСОБА_4 з 1997 року є квартира АДРЕСА_4, а у власності ОСОБА_1 з 2006 року перебуває ? частина квартири по АДРЕСА_9 та перебувала квартира загальною площею 26,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5, яка була відчужена позивачем в 2009 році.

Станом на теперішній час в Реєстрі прав власності за ОСОБА_1 зареєстровано обтяження всього його майна (арешт нерухомого майна) з 02.02.2017 року і посилання позивача в судовому засіданні на перебування у шлюбі з іншою особою нічим не підтверджено.

Посилання відповідача у відзиву щодо неможливості користування житловим будинком з надвірними будівлями в с. Огірцеве Вовчанського району Харківської області у зв*язку з неправомірними діями позивача не може бути предметом даного розгляду та суд зазначає, що сторони не позбавлені можливості вирішити питання щодо розподілу будинку в Харківській області або грошових коштів від продажу даного будинку, або визначення порядку користування даним будинком в позасудовому або судовому порядку.

Доказів щодо домовленості користування позивачем особисто житловим будинком в Харківській області, а відповідачем квартирою в м. Харкові суду також не надано і заперечується про дану домовленість позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні.

Доводи представника відповідача в своїх запереченнях на те, що кімнати не є ізольованими не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, є голослівними, враховуючи і відсутність заявлених клопотань для огляду спірної квартири або проведення експертизи для визначення стану приміщень.

Таким чином, дослідивши всі надані сторонами докази в обґрунтування своїх доводів та заперечень та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом визначення порядку користування квартирою наступним чином, не порушуючи права як сторін по справі на вільне володіння, користування та розпорядження власністю, так і третіх будь-яких інших осіб.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно від задоволеної частини.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 160, 256, 259, 265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (АДРЕСА_3) - задовольнити частково.

Встановити наступний порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, а саме: виділити у користування ОСОБА_1 кімнату, площею 18,10 кв.м. та лоджію 3,30 кв.м., а у користування ОСОБА_4 (АДРЕСА_3) виділити кімнату площею 24,5 кв.м. та лоджію 6,70 кв.м. У спільному користуванні залишити кухню площею 11,90 кв.м., вбиральню площею 1,50 кв.м., ванну кімнату площею 4,30 кв.м., коридор площею 8,0 кв.м.

Стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору пропорційно від задоволеної частини у розмірі 320 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Харківської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України ( в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: