ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2153/18
Провадження №2/477/913/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018 року Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Семенової Л.М.,

при секретарі судового засідання Сірюк С.В.,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту,

ВСТАНОВИВ:

05 вересня 2018 року до суду надійшла позовна заява акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення ОСОБА_1 заборгованості за договором кредиту в загальному розмірі 16481 грн. 06 коп. та судового збору.

25 вересня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до вимог ст.19,ст.274 ЦПК України.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з 20 квітня 2011 року між сторонами існують договірні відносини, зокрема відповідач одержав від Банку кредит в сумі 300 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

Вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Посилаючись на те, що за час користування кредитом відповідач не виконував умови договору належним чином та не сплачував в повному обсязі кредитні платежі, через що станом на 01 липня 2018 року відповідач має загальну заборгованість в сумі 16481,06 грн., з яких 8158,17 грн. - заборгованість по процентам, 7561,19 грн. пеня, 500 грн. штраф фіксований; 761 грн. штраф (процентна складова), тому просив стягнути її з відповідача на свою користь та понесені судові витрати.

В судове засідання представник позивача не з'явився, подав клопотання з проханням розглядати справу без його участі, позов просив задовольнити в повному обсязі (а.с. 37). Також Банком подане клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 36). Ухвала суду від 09 листопада 2018 року про визнання участі представника позивача у розгляді даної справи обовязковою, Банком проігнорована. Копію даної ухвали отримано позивачем, в тому числі в електронному вигляді відповідно до заяви Банку (а.с. 35) про отримання процесуальних документів в електронному вигляді.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем реєстрації, що підтверджується даними зворотнього поштового повідомлення (а.с. 42, 50-51), у звязку з чим, з урахуванням приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд допустив розгляд справи за відсутності відповідача.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у звязку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальної техніки не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив, що 20 квітня 2011 року відповідач подав анкету-заяву до Банку про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк.

Відповідно даної заяви, позичальник погодився з тим, що дана заява з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 11).

При цьому, довідка про умови кредитування, що діяла на час укладення договору (20.04.2011 року) суду не надана.

Наявний у справі ОСОБА_2 з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 12) вказує про вже здійснені зміни умов кредитування у 2013, 2014 та 2015 роках, отже не може бути складовою Договору кредитування (Тарифами), що діяли на час укладення договору між сторонами. ОСОБА_2 з Тарифів відповідачем не підписано, інших доказів погодження із відповідачем нових умов кредитування суду не надано.

За розрахунком Банку з 01.06.2015 року (а.с.9), суми заборгованості є незрозумілими, адже не мають посилань про те, які саме суми становлять складову заборгованості (рядок 5 розрахунку), чи то заборгованість за тілом кредиту, чи то сукупні нарахування за кредитом, процентами, ще якимись з нарахувань. Загальна сума боргу вказана без розмежування її складових, що позбавляє можливість перевірити вірність розрахунку.

З даного розрахунку є незрозумілим чи продовжував відповідач використовувати кредитні кошти, як то вказує у позовній заяві позивач, та на це посилається як прийняття відповідачем будь-яких умов кредитування, запропонованих банком.

З даного розрахунку можна зробити висновок, що Банк списував з кредитного рахунку кошти на погашення нарахованих процентів, штрафів та пені, що слідує з графи 4 розрахунку (а.с. 9-10), при цьому визначити чи відповідають здійснені нарахування процентів та неустойки умовах кредитування не має можливості, адже складову Договору, зокрема Тарифи, що діяли на час укладення договору, суду не надано.

Окрім того, відповідно до положень ст. 1048 ЦК України, проценти підлягають нарахуванню на заборгованість за тілом кредиту (тобто кредитними коштами, що неповернуті позичальником). Однак зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості (розмежування сум боргу, що зазначені після таблиці нарахувань) не слідує про наявність боргу саме з тіла кредиту.

Як зазначено вище, з наданого розрахунку, що здійснений з 01.06.2015 року є незрозумілим складові заборгованості, тому неможливо встановити наявність заборгованості за тілом кредиту та підстави нарахування процентів.

Загальна сума рядків графи 10, визначена як загальне сальдо за нарахованими відсотками, становить суму 8158,17 грн., що заявлена до стягнення як сума боргу з процентів.

В той же час, сума боргу за процентами разом із неустойками (пеня, штраф) списувалась з карткового рахунку позичальника, тобто була включена у суму боргу, що визначався для розрахунку обовязкового платежу та який в подальшому списувався автоматично з рахунка позичальника (рядки 15, 18 розрахунку а.с. 9-10).

За такого, вказаний розрахунок не надає можливості встановити чи не є заявлена вимога до стягнення процентів подвійним стягненням одних і тих самих сум, що вже включались у загальну суму боргу та входили у суму, що списувалася з рахунку як обовязковий мінімальний платіж.

Як вже зазначено, представник позивача, явка якого ухвалою суду від 09.11.2018 року визнана судом обовязковою, до суду не прибув, хоча таке рішення суду було мотивоване саме з посиланням на незрозумілість здійсненого Банком розрахунку заборгованості та необхідністю надання пояснень з приводу проведених нарахувань.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях76-83, 228, 229, 235, 263, 264 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності обчислення, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Така позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 року по справі № 6-1752цс15, і підлягає обовязковому врахуванню судами при вирішенні спорів.

За статтею 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Сторона позивача, при зверненні до суду із позовною заявою, не посилалася на неможливість подання певних доказів, як то визначено ч.4 ст. 83 ЦПК України та не клопотала про додатковий строк для подання доказів у звязку з відсутністю можливості подати їх у визначений законом строк, зокрема разом із позовною заявою.

За наведеного, суд дійшов висновку, що позивач використав всі документи (докази), які вважав необхідними для доведення, викладених ним у позовній заяві обставин.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За частиною 7 цієї ж статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За наведеного вище, суд дійшов висновку, що позивачем, окрім факту укладення договору кредитування, доказів, які б підтверджували умови кредитування на час укладення договору (20.04.2011 року) чи погодження сторонами змін умов кредитування, дійсні суму заборгованості за тілом кредиту, процентами та штрафними санкціями суду не надано, адже, як вже зазначено вище, надані Банком дані про заборгованість за процентами та штрафними санкціями не підтверджені підставами їх нарахування, складові заборгованості, здійснені з 01.06.2015 року не розмежувані, не надають можливість перевірити правильність здійсненого розрахунку, а позивач, всупереч вимогам суду, свого представника для надання пояснень щодо цих розрахунків, в судове засідання не направив.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, п. 3 Перехідних положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту від 20 квітня 2011 року в сумі 16 481 грн. 06 коп. - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Л.М. Семенова