Постанова

іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 289/834/16

провадження № 61-6019зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С.О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за поданням державного виконавця Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про тимчасове обмеження громадянина України ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон за заявою ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року державний виконавець Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (далі - Виноградівський РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області) звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_1 за кордон без вилучення паспорта для виїзду за кордон до виконання зобов'язання.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 01 серпня 2017 року у задоволенні подання відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу стягувача ОСОБА_2 відхилено, ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 01 серпня 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відмовлено у прийнятті касаційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2017 року.

07 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року.

У поданій заяві ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року і передати справу на розгляд до суду касаційної інстанції з передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі, а саме - пункту 2 частини першої статті 324, статті 377-1 ЦПК України 2004 року та пункту 19 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження».

На підтвердження зазначених підстав подання заяви ОСОБА_2 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2012 року, від 11 липня 2012 року та від 26 грудня 2012 року, в яких, на його думку, по іншому застосовано зазначені правові норми.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Верховним Судом України заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Виноградівського районного суду Закарпатської області, а ухвалою від 16 березня 2018 року - призначено до розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у кількості п'яти суддів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами встановлено, що на виконанні у Виноградівському РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області перебуває виконавче провадження від 15 серпня 2016 року № 51954103 з примусового виконання виконавчого листа № 299/834/16-к, виданого Виноградівським районним судом Закарпатської області 04 серпня 2016 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 016 грн 84 коп. матеріальної та моральної шкоди.

15 серпня 2016 року старшим державним виконавцем Виноградівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Боржник ОСОБА_1 не працює, згідно з листом Державної фіскальної служби України від 24 квітня 2017 року № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 доходів не отримує, як фізична особа-підприємець не значиться.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15 травня 2017 року № 87049548 в ОСОБА_1 відсутнє будь-яке майно.

Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця Виноградівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області про тимчасове обмеження громадянина України ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що сама по собі наявність заборгованості за виконавчим документом або відсутність дій стосовно добровільного погашення заборгованості не можуть свідчити про ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням. У поданні не наведено доказів того, що ОСОБА_1 вчиняє дії, які б унеможливлювали виконання рішення суду, а також те, що боржник виїжджає за кордон з метою ухилення від виконання такого рішення. Крім того, згідно з довідкою Виноградівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 12 травня 2017 року № 26/1023 ОСОБА_1 не отримував паспорт для виїзду за кордон.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, стягувач ОСОБА_2 подав на них касаційну скаргу.

Постановляючи ухвалу про відмову у прийнятті касаційної скарги ОСОБА_2, суд касаційної інстанції виходив з того, що відповідно до вимог пункту 24-1 частини першої статті 293, статті 324 ЦПК України 2004 року не підлягає оскарженню в касаційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Разом з тим, в ухвалахВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2012 року, від 11 липня 2012 року та від 26 грудня 2012 рокусуд касаційної інстанції відкрив касаційні провадження за касаційними скаргами на ухвали апеляційних судів у справах за поданнями державних виконавців про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичних осіб та за наслідками розгляду касаційних скарг ухвалив відповідні судові рішення.

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 324 ЦПК України 2004 року.

Вирішуючи питання про правильність застосування у подібних правовідносинах зазначеної норми процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Основного Закону України).

Можливість (право) оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано у главах 1, 2 розділу V ЦПК України 2004 року, якими врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Законом України від 04 листопада 2010 року № 2677-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)», який набрав чинності 09 березня 2011 року, статтю 293 ЦПК України 2004 року доповнено пунктом 24-1, який передбачає можливість оскарження в апеляційному порядку окремо від рішення суду ухвали суду щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особливістю судових рішень щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є те, що вони ухвалюються на стадіях виконання судових рішень і оскаржити їх одночасно з рішенням суду неможливо.

Відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» ухилення громадянина від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), або дія на нього неврегульованих аліментів, договірних чи інших невиконаних зобов'язань є підставою для тимчасової відмови громадянину у виїзді за межі України.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв'язку з ухиленням особи від виконання зобов'язання, зокрема виконання судового рішення.

Згідно зі статтею 377-1 ЦПК України 2004 року питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Ухвала суду щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України може бути оскаржена в апеляційному порядку (пункт 24-1 частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 відповідно до статті 293 ЦПК України 2004 року скористався своїм правом на оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні подання державного виконавця Виноградівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області про тимчасове обмеження громадянина України ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон.

Водночас стаття 324 ЦПК України 2004 року містить норму, що визначає перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку після їх перегляду в апеляційному порядку.

Оскарження ухвал апеляційного суду щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у цій статті, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.

Такого ж по суті висновку дійшов і суд касаційної інстанції в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, і цей висновок відповідає нормам процесуального права, тому підстав для скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року немає.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, пунктом 2 частини першої статті 355, частиною першою статті 360-2, пунктом 2 частини першої статті 360-3, статтею 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О.В. Ступак