КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року

м. Київ

справа №363/3608/16-ц

провадження № 22-ц/824/2414/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.

за участю секретаря - Булах А.А.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересовані особи - Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Вишгородський районний відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Київської області, ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 06 серпня 2018 року у складі судді Баличевої М.Б.

у справі за скаргою ОСОБА_1 на незаконні дії та бездіяльність Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Київської області, зацікавлена особа ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на незаконні дії та бездіяльність Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Київської області. В подальшому ОСОБА_1 неодноразово уточнювала вимоги скарги. Відповідно до останньої редакції скарги від 01 серпня 2018 року, ОСОБА_1 просила:

- скасувати постанови від 24.04.2018 року про опис та арешт майна, та від 17.04.2018 року про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника, оскільки вважає останню постанову незаконною, так як вони винесена з порушенням строків;

- визнати неналежним виконавчий лист, який виданий 09.06.2015 року по цивільній справі № 363/4909/13-ц та таким, що поданий з пропуском строку для пред'явлення до виконання, по рішенню, яке набрало законної сили 02.02.2015 року, оскільки пропущені строки пред'явлення виконавчого листа до виконання та виконання цього виконавчого листа проводиться не за тією адресою, яка вказана у виконавчому листі: АДРЕСА_1;

- скасувати постанову відділу ДВС Оболонського районного управління юстиції в місті Києві по виконавчому провадженню № 47970415 від 02.07.2015 року стосовно накладення арешту на майно скаржника ОСОБА_1, а саме - житлового будинку АДРЕСА_1, оскільки арешт було накладено на 5/6 частку будинку та прибудинкових будівель та землі, вартість якої значно перевищує суму боргу в 1/6 частки вартості спірного будинку, оскільки спірною сумою боргу є 130 860 грн. - це вартість 1/6 частки будівель та земельних ділянок, натомість вартість 5/6 частини будинку і землі складає 654 298 грн., повною вартістю будинку є 785 158 грн.;

- скасувати постанову відділу ДВС Оболонського районного управління юстиції в місті Києві, виконавче провадження № 47970415 від 26.02.2016 року про стягнення виконавчого збору в розмірі 13 216, 86 грн., як незаконного та безпідставного;

- скасувати постанову відділу ДВС Оболонського районного управління юстиції в місті Києві, виконавче провадження № 47970415 від 26.02.2016 року про стягнення витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій у сумі 116, 82 грн., як незаконну та безпідставну;

- скасувати постанову старшого державного виконавця Вишгородського районного відділу ДВС Хмелєвої М.В. від 22.06.2016 року про відкриття виконавчого провадження, оскільки остання є незаконною, так як винесена з порушенням строків.

В обґрунтування доводів скарги зазначала, що державними виконавцями Оболонського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві незаконно накладено арешт на 5/6 частин будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 що значно перевищує суму боргу. ОСОБА_1 була несвоєчасно повідомлена про відкриття виконавчого провадження. Вишгородський РВ ДВС ГТУЮ Київської області після закінчення виконавчого провадження без поновлення строків звернення до виконання неправомірно відкрив виконавче провадження. Уважала, що постанови, винесені після постанови про відкриття виконавчого провадження від 02 липня 2015 року є похідними, а отже, ураховуючи, що, на думку скаржника, постанова про відкриття виконавчого провадження від 02 липня 2015 року прийнята з порушенням вимог закону, тому і всі інші постанови є незаконними.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 06 серпня 2018 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, 14 серпня 2018 року ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити скаргу, посилаючись на те, що ухвала прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному врахуванні обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що державним виконавцем Оболонського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 47970415 від 02 липня 2018 року без повідомлення боржника належним чином та з численними порушеннями, зокрема, в постанові неправильно вказано ініціали ОСОБА_1

Посилається на те, що про існування постанови Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ Київської області про відкриття виконавчого провадження від 22 червня 2016 року дізналася випадково 31 серпня 2016 року.

Уважає, що строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання сплив, оскільки рішення суду набрало законної сили 02 лютого 2015 року, а заява про примусове виконання рішення подана 16 червня 2016 року. Також уважає, що оскільки виконавче провадження було відкрито незаконно, а отже прирівнюється за правовими наслідками до такого, яке не відкривалось, тому подальше пред'явлення виконавчого листа до виконання у 2018 році є таким, що здійснене з порушенням встановленого законом строку, що у свою чергу означає незаконність накладеного на майно боржника арешту.

Окрім того, зазначає, що державними виконавцями Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ Київської області вчиняються виконавчі дії за іншою адресою, аніж та, що зазначена у виконавчому листі, а саме, замість вулиці Піонерська зазначалася - Деснянська.

Вказує на те, що державний виконавець Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ Київської області повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження з підстав пропущення строку пред'явлення виконавчого документа до виконання, проте державним виконавцем, на думку апелянта, прийнято до виконання виконавчий документ та розпочато примусове виконання з порушенням вимог закону.

Заінтересовані особи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» постановлено ліквідувати Апеляційний суд міста Києва.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (пункт шостий статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 суддів Апеляційного суду міста Києва переведено на посади суддів до Київського апеляційного суду.

Згідно повідомлення, опублікованого в газеті «Голос України», з 3 жовтня 2018 року свою процесуальну діяльність розпочав Київський апеляційний суд.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд виходив з того, що дії державних виконавців Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Вишгородський районний відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Київської області щодо винесення оскаржуваних постанов відповідають Закону України «Про виконавче провадження».

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на її користь 1/6 частину належної ОСОБА_1 вартості будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 130 860 грн. та судовий збір у сумі 1 308 грн. 60 коп.

09 червня 2015 року ОСОБА_3 отримала виконавчий лист у вказаній справі, на підставі якого 02 липня 2015 року за зверненням останньої до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження.

02 липня 2015 року головним державним виконавцем Оболонського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві у м. Києві Микитиним О.С. накладено арешт на 5/6 частини будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 в межах суми звернення стягнення 132 168 грн. 60 коп.

Відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2015 року) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Постановою ВДВС Оболонського РУЮ у місті Києві від 02 липня 2015 року відкрито виконавче провадження за заявою представника стягувача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 від 17 червня 2015 року та згідно супровідного листа №12/833 від 02 липня 2015 року копію вказаної постанови направлено боржнику ОСОБА_1 за адресою, зазначеною у виконавчому листі.

Статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій) (далі - Закону) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до статті 20 Закону виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

За змістом статті 22 Закону виконавчі документи пред'являються до виконання, зокрема, протягом одного року.

Отже, ураховуючи, що рішення Апеляційного суду Київської області ухвалено 02 лютого 2015 року, а з заявою про примусове виконання рішення стягувач звернувся 17 червня 2015 року, тому строк на пред'явлення виконавчого документа до виконання не пропущено.

Згідно частини першої статті 31 Закону (чинному на час вчинення виконавчих дій) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як убачається з копії виконавчого листа по справі № 363/4909/13-ц, адресою боржника зазначено: АДРЕСА_1. Згідно супровідного листа про направлення копії постанови про відкриття виконавчого провадження, остання направлена за тією ж адресою, що зазначена і у виконавчому листі. Окрім того, як зазначає сама ОСОБА_1, копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 02 липня 2015 року вона отримала 07 серпня 2015 року, що підтверджується і матеріалами справи.

Отже, державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у місті Києві вчинені передбачені законом дії щодо повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження.

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі посилалася на те, що у постановах ВДВС Оболонського РУЮ у місті Києві про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02 липня 2015 року невірно зазначені ініціали боржника, що свідчить, на думку апелянта про невідповідність таких постанов нормам закону та не породжують будь-яких правових наслідків для боржника.

Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у місті Києві Микитин О.С. від 29 жовтня 2015 року виправлено технічну помилку у резолютивних частинах постанов від 02 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження і про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та зазначено правильно «ОСОБА_1.», а отже доводи апеляційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.

Постановами ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 26 лютого 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 13 216 грн. 86 коп. та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій у сумі 116 грн. 82 коп.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» (чинному на час вчинення виконавчих дій) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Ураховуючи те, що протягом установлених постановою про відкриття виконавчого провадження від 02 липня 2015 року семи днів для добровільного виконання рішення суду боржником не було вчинено таких дій та не надано державному виконавцю доказів про погашення заборгованості, державний виконавець, прийнявши постанову про стягнення с ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій діяв в межах своїх повноважень та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, твердження ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_8 про позбавлення можливості добровільно виконати рішення суду спростовується матеріалами справи, оскільки ОСОБА_1 не була позбавлена права на добровільне виконання рішення.

18 травня 2016 року головним державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Микитин О.С. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, оскільки до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві надійшла заява стягувача - ОСОБА_3 про направлення виконавчого документу по територіальності за місцем знаходження майна боржника.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час вчинення виконавчих дій) виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу. Виконання рішення, яке зобов'язує боржника вчинити певні дії, здійснюється державним виконавцем за місцем проведення таких дій.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час вчинення виконавчих дій), виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

За змістом частини третьої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

22 червня 2016 року Вишгородським РВ ДВС ГТУЮ Київської області відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 363/4909/13-ц, виданого 09 червня 2015 року.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 23 Закону (чинного на час вчинення виконавчих дій) передбачено, що строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред'явленням виконавчого документа до виконання та частковим виконанням рішення боржником. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Таким чином, строк пред'явлення виконавчого документу до виконання не пропущено, оскільки виконавче провадження передано з одного відділу державної виконавчої служби до іншого без його фактичного завершення.

Окрім того, колегією суддів установлено, що виконавче провадження № 47970415 передано до Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ Київської області за заявою стягувача за місцем знаходження майна боржника, що узгоджується з нормами Закону України «Про виконавче провадження».

За частинами сьомою та восьмою статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження може бути передано від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого в порядку, встановленому Міністерством юстиції України. Спори про місце здійснення виконавчих дій між органами державної виконавчої служби не допускаються.

Згідно вимог пунктів 6.4 - 6.6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 передача виконавчого провадження до іншого органу ДВС або у зв'язку з утворенням виконавчої групи при іншому органі ДВС здійснюється за вмотивованою постановою особи, яка прийняла рішення про передачу матеріалів виконавчого провадження, яка надсилається сторонам виконавчого провадження та до відповідного органу ДВС.

У постанові обов'язково зазначаються обставини, які обумовили передачу виконавчого провадження, особа, якій передаються матеріали виконавчого провадження (керівник виконавчої групи), а також встановлюються строки передачі, які не можуть перевищувати п'яти робочих днів.

При передачі матеріалів виконавчого провадження до іншого органу ДВС державний виконавець або керівник виконавчої групи в день одержання матеріалів виконавчого провадження виносить постанову про прийняття виконавчого провадження до виконання, яку надсилає сторонам виконавчого провадження із супровідним листом, у якому зазначає свій робочий телефон, дні прийому та місцезнаходження органу ДВС, до якого передано виконавче провадження або при якому утворено виконавчу групу.

Відповідно до п. 3.16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу ДВС відповідно до пункту 10 частини першої статті 49 Закону державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження зазначає причини направлення виконавчого документа за належністю, повідомляє про проведені виконавчі дії (якщо стягнення проведено частково, зазначається про фактично стягнену суму коштів), якщо боржник відсутній, вказується дата складання акта про відсутність боржника. До копії постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець додає також постанови про стягнення виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій, копії постанов про накладення арешту на кошти чи майно боржника, копії документів щодо майнового стану боржника та його доходів у разі їх наявності. У документах виконавчого провадження, що надійшли за належністю з іншого органу ДВС, може бути виправлено граматичні чи арифметичні помилки (в порядку, встановленому Законом) державним виконавцем, який здійснює виконання відповідного рішення.

Апелянт, серед іншого, посилається на те, що державним виконавцем Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ Київської області у виконавчих документах, листах, постановах зазначається невірна адреса боржника, а саме, замість вулиці Піонерська вказано вулиця Деснянська.

Такі доводи є безпідставними та не заслуговують на увагу суду, оскільки згідно листа Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області розпорядженнями Пірнівського сільського голови від 09 лютого 2016 року № 14 та від 23 травня 2016 року № 48, зокрема, вулицю ІНФОРМАЦІЯ_1 перейменовано на вулицю ІНФОРМАЦІЯ_1.

Отже, зміна назви вулиці не призвела до зміни фактичного місцезнаходження будинку та не вплинула на обов'язок боржника виконати рішення суду про сплату вартості 1/6 частки домоволодіння стягувачу.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, яке відкрито на підставі виконавчого листа про стягнення з неї вартості 1/6 частини будинку з надвірними будівлями та спорудами у розмірі 130 860 грн. та судового збору у розмірі 1 308 грн. 60 коп.

Згідно статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» (чинному на час вчинення виконавчих дій) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до статті 52 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Відповідно до статті 57 Закону (чинному на час вчинення виконавчих дій) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше ніж протягом місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 2017 року визначення вартості майна боржника здійснюється за згодою сторін виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для проведення оцінки майна. Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

Отже, матеріалами справи установлено, що оскільки сторони виконавчого провадження не надали державному виконавцеві результатів домовленості про вартість арештованого майна, а визначити остаточну його вартість за ринковими цінами не можливо без спеціальних знань у сфері оцінки майна, тому вартість майна боржника на замовлення Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області виконана суб'єктом оціночної діяльності - товариством з обмеженою відповідальністю «Приватна експертна служба». Разом з тим, незважаючи на те, що боржник не погоджується з оцінкою вартості свого майна, проведеною на замовлення Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, у справі відсутні відомості щодо оскарження результатів визначення вартості чи оцінки майна.

Апелянт також посилався на те, що з боку ОСОБА_1 стягувачу було запропоновано мирову угоду за певних умов.

У разі виконання ОСОБА_3 (стягувачем) визначених ОСОБА_1 умов, зокрема, укладення попереднього, а згодом і основного договору купівлі-продажу 1/6 частини спірного будинку, остання, в свою чергу, зобов'язується частинами сплатити всю суму згідно укладеного договору купівлі-продажу. Разом з тим, на підтвердження спроб укласти мирову угоду зі стягувачем будь-яких доказів ОСОБА_1 суду надано не було.

З огляду на вищезазначене, можна дійти висновку, що боржник має можливість виконати рішення суду про виплату вартості 1/6 частини спірного будинку, проте погоджується зробити це тільки за певних умов.

Окрім того, щодо оскарження постанов Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області від 13 квітня 2018 року, 17 квітня 2018 року та від 24 квітня 2018 року слід зазначити, що копії таких постанов в матеріалах справи відсутні, ані ОСОБА_1, ані Вишгородським РВ ДВС ГТУЮ у Київській області такі матеріали виконавчого провадження суду не надано.

У справі містяться матеріали виконавчого провадження № 51459867, надіслані 04 квітня 2018 року. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2018 року витребувано з Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області та ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві завірені копії виконавчих проваджень № 47970415, № 51459867, № 363/4909/13-ц, № 56715707 та № 56715604.

12 листопада 2018 року на виконання ухвали Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2018 року Вишгородським РВ ДВС ГТУЮ у Київській області направлено лист, в якому зазначено, що номер 363/4909/13-ц є номером судової справи, в якій Вишгородським районним судом Київської області видано виконавчий лист; під номером ВП №47970415 заведено виконавче провадження ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві; Вишгородським РВ ДВС ГТУЮ у Київській області постановою від 26 квітня 2016 року ВП № 50950352 повернуто виконавчий документ у справі № 363/4909/13-ц і нарешті, 22 червня 2016 року Вишгородським РВ ДВС ГТУЮ у Київській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі № 363/4909/13-ц та присвоєно номер ВП №51459867, який триває по цей час. Окрім того, листом проінформовано, що завірені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження ВП №51459867 надавались Вишгородському районному суду Київської області, а інших виконавчих проваджень, пов'язаних з виконанням судового рішення у справі № 363/4909/13-ц, не має.

З огляду на зазначене, суд, за відсутності постанов, які оскаржуються, позбавлений можливості надати правову оцінку законності їх прийняття та відповідності вимогам чинного законодавства.

Таким чином, місцевим судом правильно встановлено, що постанова Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження ВП №47970415 винесена державним виконавцем з дотриманням вимог статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», постанова державного виконавця Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві про закінчення виконавчого провадження від 18 травня 2015 року винесена на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» та відповідає вимогам Закону, а отже постанова Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Київської області від 22 червня 2016 року про відкриття виконавчого провадження є законною, оскільки матеріали виконавчого провадження ВП №47970415 прийняті Вишгородським районним відділом державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Київської області за місцем знаходження майна боржника, а спори про місце здійснення виконавчих дій між органами державної виконавчої служби не допускаються.

Інші постанови державних виконавців Рябець С.І. оскаржуються, як похідні від постанов про відкриття провадження, оскільки апелянт першочергово посилався на порушення державними виконавчими службами строку для прийняття виконавчого листа до виконання, а отже і решта постанов, на думку ОСОБА_1 є незаконними та прийнятими з порушенням вимог закону.

Разом з тим, судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що пред'явлення виконавчого документа до виконання відбулося у строк, передбачений статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» (чинному на час вчинення виконавчих дій), з огляду на те, що рішення Апеляційного суду Київської області ухвалено 02 лютого 2015 року, а з заявою про примусове виконання рішення стягувач звернувся 17 червня 2015 року, тобто протягом одного року.

Отже, встановивши відповідність вимогам чинного законодавства постанов державних виконавців, колегія суддів уважає, що доводи ОСОБА_1 зводяться до незгоди з проведенням примусового виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області, а зміст апеляційної скарги є повним віддзеркаленням скарги на незаконні дії та бездіяльність органів державної виконавчої служби, яка була розглянута судом першої інстанції та аргументам якої надана відповідна правова оцінка.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Згідно зі ;an=820163" target="_blank">статтею 1 Закону України &qu R;Про виконавче провадження&quxt; виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У пілотному рішенні у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» .

У справі «Soering vs UK» [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов'язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів, встановивши відповідність виконавчого листа, виданого Вишгородським районним судом Київської області 09 червня 2015 року у справі № 363/4909/13-ц, та прийнятих державними виконавцями постанов вимогам Закону України «Про виконавче провадження» (у редакціях, чинних станом на вчинення виконавчих дій), урахувавши недоведеність скаржником порушень у діях державних виконавців Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві та Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Київської області, а також відсутність даних про порушення прав чи свобод ОСОБА_1, як боржника, уважає, що суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 06 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 листопада 2018 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна