КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/4725/17

номер провадження: 22-ц/824/135/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року у складі судді Шереметьєвої Л.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_3, про скасування державної реєстрації та запису про передачу права власності на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа: ОСОБА_3, про скасування державної реєстрації та запису про передачу права власності на предмет іпотеки.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 12 листопада 2004 року між ним та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір №К2Н0GF00260211, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 33 108 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 12 листопада 2019 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 12 листопада 2004 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки, за умовами якого позивач передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру, загальною площею 43,60 кв.м., житловою площею 29,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач вказував, що до 2015 року умови кредитного договору він виконував належним чином, однак в подальшому у зв'язку з його хворобою, він став погашати кредит несвоєчасно. Зазначав, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року стягнуто солідарно з нього, ОСОБА_1, та поручителів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 12 листопада 2004 року на загальну суму 16 647,99 доларів США. Зазначав, що вказане рішення суду він виконав частково, сплативши 11 жовтня 2016 року на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 11 600 доларів США та судовий збір в сумі 7 930 грн. Однак повністю виконати рішення суду позивач не зміг, оскільки у програмному забезпеченні ПАТ КБ «ПриватБанк» обліковується залишок по кредиту (без врахування рішення суду) та за даними цього програмного забезпечення після внесення суми 11 600 доларів США залишок кредиту погашено, рахунок закритий і подальше внесення коштів неможливе, а тому позивач вважав, що у невиконанні судового рішення у повному обсязі його вини немає.

Зазначав, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О., який 28 вересня 2016 року вніс запис №16693850 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 31674455 від 03 жовтня 2016 року, відповідно до якого право власності на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вважаючи вказане рішення нотаріуса як державного реєстратора незаконним, ОСОБА_1 просив його скасувати, оскільки нотаріусом не враховано, що вказана квартира була придана позивачем та його дружиною ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі та належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому згода на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки (іпотечне застереження) в договорі іпотеки від 12 листопада 2004 року не відповідала вимогам чинного законодавства, оскільки потребувала під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди його дружини. Вважає, що нотаріусом порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки зазначена квартира надана як забезпечення кредиту в іноземній валюті та є єдиним житлом позивача та його сім'ї. Також вказує, що у зазначеній квартирі зареєстрований його малолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому згідно зі ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. На думку позивача, нотаріусом не враховано, що звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно зі стягненням заборгованості за кредитним договором на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року, є подвійним стягненням заборгованості. Також вказував, що нотаріус вчинив нотаріальну дію у порушення вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку», оскільки не було здійснено оцінку іпотечного майна суб'єктом оціночної діяльності на час звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому вважав, що були відсутні правові підстави для державної реєстрації права власності предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк».

З наведених підстав ОСОБА_1 просив скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме, реєстрацію права власності ПАТ КБ «Приват Банк» на квартиру, загальною площею 43,60 кв.м., житловою площею 29,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31674455 від 03 жовтня 2016 року, та скасувати запис про право власності №16693850, що внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано державну реєстрацію права на нерухоме майно, а саме: реєстрацію права власності та запису про передачу права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,60 кв.м. житловою площею 29,50 кв.м., шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та скасування запису про право власності № 16693850, внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Швецем Р.О.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк» суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки дія цього Закону стосується лише стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначає, що суд не має права скасовувати державну реєстрацію права власності без попереднього скасування документів, на підставі яких проводилась така реєстрація. Вказує, що суд дійшов помилкового висновку, що позивачем було внесено в касу банку вся необхідна сума для погашення заборгованості за кредитним договором, оскільки такий висновок не підтверджений позивачем належними доказами та є лише припущенням позивача.

Представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованими, а висновки суду про наявність підстав для скасування державної реєстрацію права власності на нерухоме майно за банком є правильними. Зазначає, квартира, яка була предметом іпотеки, належить ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, а тому згода на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки (іпотечне застереження) в договорі іпотеки від 12 листопада 2004 року не відповідала вимогам чинного законодавства, оскільки потребувала під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди його дружини. Вказує, що ОСОБА_1 не отримував вимогу банку щодо доступу суб'єкта оціночної діяльності до предмету іпотеки для проведення його оцінки. В зазначеній квартирі зареєстровані та постійно проживають малолітні діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому вважає, що оспорюваним рішенням нотаріуса були порушені права та інтереси малолітніх дітей. Також вказує, що позивачем повністю погашена заборгованість за кредитним договором. Просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» без задоволення.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в округах» ліквідовано апеляційний суд Київської області і апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві, який розпочав свою роботу 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку з ліквідацією суду відповідно до ч.5 ст.31 ЦПК України вказана цивільна справа передана до Київського апеляційного суду і за результатами автоматизованого розподілу справи визначено колегію суддів у складі судді-доповідача Верланова С.М., суддів Мережко М.В. та Савченка С.І.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 листопада 2004 року між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», був укладений кредитний договір №К2Н0GF00260211, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 33 108 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 12 листопада 2019 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 12 листопада 2004 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки, за умовами якого позивач передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру, загальною площею 43,60 кв.м., житловою площею 29,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М.

Згідно з пунктом 24 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п.18.7.1, 18.7.2, 18.7.3 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договору.

У пункті 28 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця; продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, 22 серпня 2016 рокуПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до ОСОБА_1 з письмовою вимогою про повернення кредиту в поновному обсязі в тридцятиденний строк з дня отримання такої вимоги та повідомило про намір продати предмет іпотеки, уклавши відповідний договір купівлі-продажу з будь-якою особою покупцем або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який спосіб. Також вказано, що станом на 22 серпня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 17 046,88 доларів США. Ціна предмету іпотеки при отриманні ПАТ КБ «ПриватБанк» його у власність в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» встановлюється відповідно до ринкової оцінки на момент направлення даної претензії та становить 442 000 грн (а.с.99, т.1).

26 серпня 2016 року ОСОБА_1 отримав вказану вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.101, т.1).

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 06 вересня 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 12 листопада 2004 року станом на 27 липня 2016 року у загальному розмірі 16 647, 99 доларів США, яка складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 8 829,83 доларів США, заборгованості за процентами у розмірі 3 721, 90 доларів США, заборгованості за комісією у розмірі 1 498,94 доларів США, пені у розмірі 2 597,32 доларів США.

Встановлено, що 28 вересня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнило свої вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором від 12 листопада 2004 року шляхом позасудового врегулювання, а саме, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та реєстрації на своє ім'я права власності на предмет іпотеки: квартири №77 по проспекту по проспекту Героїв Севастополя, 17-В у м. Києві.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03 жовтня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. внесено запис №16693850 про прийняте ним рішення від 03 жовтня 2016 року про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер 31674455, про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру, загальною площею 43,60 кв.м., житловою площею 29,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Підставою виникнення права власності був вказаний договір іпотеки від 12 листопада 2004 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір між банком та позивачем був укладений в іноземній валюті, загальна площа квартири, переданої в іпотеку на забезпечення цього кредиту, не перевищує 140 кв.м. та вона є єдиним наявним і постійним місцем проживання позивача, що є підставою для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Також суд першої інстанції зазначив, що рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 06 вересня 2016 року стягнуто з позивача та поручителів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк заборгованість за кредитним договором від 12 листопада 2004 року у загальному розмірі 16 647,99 доларів США. 11 жовтня 2016 року позивач майже в повному обсязі виконав зазначене рішення суду, сплативши на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 11 600 доларів США та судовий збір в сумі 7 930 грн., а тому суд дійшов висновку, що в даному випадку звернення стягнення на предмет іпотеки є подвійним притягненням позивача до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, що суперечить ст. 61 Конституції України.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з таких підстав.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

У даній справі звернення стягнення на квартиру ОСОБА_1, як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки ОСОБА_1 надав іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя (пункту 28 договору іпотеки).

Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснена за згодою ОСОБА_1В, що висловлена у пункті 28 договору іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 червня 2018 року у справі №645/5280/16-ц.

Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.264 ЦПК України на наведене уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором на підставі рішенняСолом'янського районного суду міста Києва від 06 вересня 2016 року, є подвійним притягненням позивача до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

За приписами ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (ч.1 ст. 598, ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України) не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст. 3 «Про іпотеку»).

Відповідно до положень ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку

Відповідне регулювання наведено також у статті 593 ЦК України.

Отже, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов'язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до положень ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

По справі встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 06 вересня 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 12 листопада 2004 року станом на 27 липня 2016 року у загальному розмірі 16 647, 99 доларів США, яка складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 8 829,83 доларів США, заборгованості за процентами у розмірі 3 721, 90 доларів США, заборгованості за комісією у розмірі 1 498,94 доларів США, пені у розмірі 2 597,32 доларів США.

28 жовтня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнило свої вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором від 12 листопада 2004 року шляхом позасудового врегулювання, а саме, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та реєстрації на своє ім'я права власності на предмет іпотеки: квартири №77 по проспекту по проспекту Героїв Севастополя, 17-В у м. Києві.

11 жовтня 2016 року на виконання вказаного вище рішення суду від 06 вересня 2016 року ОСОБА_1 частково сплатив ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 600 доларів США та судовий збір в сумі 7 930 грн (а.с.31).

Тобто, на час внесення запису №16693850 про прийняте нотаріусом рішення від 03 жовтня 2016 року про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер 31674455, про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру, рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 06 вересня 2016 рокупро стягнення заборгованості за кредитним договором від 12 листопада 2004 року позивачем не було виконано, а тому часткова оплата ОСОБА_1 11 жовтня 2016 року заборгованості за кредитним договором у розмірі 11 600 доларів США не може бути підставою для визнання незаконним та скасування рішення від 03 жовтня 2016 року про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 31674455, про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру.

Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Аналогічних висновків дійшла ОСОБА_11 Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року (справа № 921/107/15-г/16).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України на наведене вище уваги не звернув, належним чином не з'ясував зміст заявлених позовних вимог та не визначився з характером спірних правовідносин, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав задоволення вимог ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та запису про передачу права власності на предмет іпотеки.

Що стосується посилання ОСОБА_1 на те, що квартира, яка була предметом іпотеки, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому згода на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки (іпотечне застереження) в договорі іпотеки від 12 листопада 2004 року не відповідала вимогам чинного законодавства, оскільки потребувала під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди його дружини ОСОБА_3, то вони не заслуговують на увагу з таких підстав.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 (а.с. 35).

Оскільки ОСОБА_3 не оскаржувала договір іпотеки, зокрема, в частині позасудового способу врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки (іпотечне застереження), цей договір (іпотечне застереження) є чинним та, в силу статті 204 ЦК України, є правомірним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для висновку про невідповідність іпотечного застереження вимогам чинного законодавства.

Також не заслуговують на увагу твердження позивача про відсутність правових підстав для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк» виходячи з того, що не було проведено оцінку іпотечного майна суб'єктом оціночної діяльності на час звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частиною 1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.

Згідно з ч.1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Частиною 4 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв'язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Таким чином, наведеними правовими нормами визначено вичерпний перелік обов'язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Тобто, сама по собі відсутність оцінки іпотечного майна суб'єктом оціночної діяльності на момент набуття банком права власності на предмет іпотеки, не є підставами для скасування державної реєстрації, оскільки вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень передбачений ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відсутність оцінки іпотечного майна суб'єктом оціночної діяльності на момент набуття банком права власності на предмет іпотеки до вказаного вичерпного переліку підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень - не відноситься.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі №645/5280/16-ц).

З наведених підстав також не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що у квартирі, на яку за ПАТ КБ «ПриватБанк» визнано право власності, зареєстрований малолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки вказана обставина не відноситься до вказаного вище вичерпного переліку підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, які свідчать про те, що ОСОБА_1 належним чином не виконав умови кредитного договору, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 17 046, 88 доларів США, а тому колегія суддів приходить до висновку, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право на задоволення своїх вимог як іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки шляхом його прийняття у свою власність згідно з пунктами 24, 28 договору іпотеки від 12 листопада 2004 року. При цьому колегія суддів вважає, що рішення про реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на предмет іпотеки відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства та не підлягає скасуванню з підстав, викладених у позові.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та запису про передачу права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в позові ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір у загальному розмірі 960 грн.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і в позові ОСОБА_1 відмовляє, то з позивача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 960 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_3, про скасування державної реєстрації та запису про передачу права власності на предмет іпотеки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 960 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: