АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Кізюн Л.І.
№22-ц/796/4291/2018 Доповідач - Українець Л.Д.
Справа №760/9716/15-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі:

судді-доповідача Українець Л.Д.

суддів Шебуєвої В.А.,

Ящук Т.І.,

за участю секретаря Федорчук Я.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа:Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Білицька Валентина Миколаївна про усунення від права на спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування за законом.

У мотивування вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_7

Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина.

Згідно заповіту від 27.02.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Бірюковою Г.Ю., спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 є він - її онук.

Він, в свою чергу, вважається таким, що прийняв спадщину в силу ст. 1268 ЦПК України, а саме як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і не заявив про відмову від неї.

Разом з тим, у передбачені ст. 1270 ЦПК України строки до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Білицької В.М. з заявою про прийняття спадщини звернувся непрацездатний син спадкодавця - ОСОБА_3, який є інвалідом ІІ групи та в силу ст. 1241 ЦПК України має право на обов'язкову частку у спадщині.

10.07.2014 року відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом (на обов'язкову частку) після смерті його матері на 1/2 частину майна, що складається з грошових вкладів у банківських установах.

Звертав увагу на те, що за життя спадкодавцю була встановлена ІІ група інвалідності з 01.12.1993 року. Протягом тривалого часу спадкодавець тяжко хворіла, неодноразово проходила лікування в медичних закладах.

Останнім часом спадкодавець потребувала постійної сторонньої допомоги, через свій похилий вік та тяжку хворобу, але відповідач не тільки не надавав кошти на лікування своєї матері, а також і не відвідував її у медичних закладах та будь-якої допомоги по догляду за нею також не надавав, хоча він із своєю матір'ю неодноразово зверталися до нього з цього приводу, проте відповідач залишав ці прохання поза увагою.

Стороння допомога полягала у наданні спадкодавцю необхідної матеріальної допомоги, а саме це придбання ліків, продуктів харчування, одягу, взуття та фізичної допомоги, яка полягала у приготуванні їжі, прибиранні, пранні, переміщенні до медичних установ.

З часом стороння допомога стала ще й у пересуванні по будинку, у тому числі до туалету, годуванні та прибиранні за спадкодавцем. Також була потрібна допомога по догляду за спадкодавцем, бо останнім часом вона була практично прикута до ліжка і потребувала постійного знаходження біля неї.

У зв'язку з відмовами відповідача у допомозі, він зі своєю матір'ю були вимушені наймати для ОСОБА_9 людей, які були з нею, оскільки вони працювали.

Він та його мати, яка допомагала йому піклуватися про спадкодавця постійно зверталися до відповідача з проханням про фізичну та матеріальну допомогу, проте отримували постійні відмови, які він мотивував тим, що не претендує на спадщину, а тому і не буде допомагати, а також щоб вони не докучали йому своїми проханнями, бо у нього своє життя і допомога матері не входить до його планів.

Відповідач не тільки свідомо ухилявся від надання будь-якої допомоги своїй матері, а навіть і не провідував її, незважаючи на те, що проживав у сусідній квартирі.

Таким чином, за життя спадкодавця відповідач не надавав їй ні матеріальної, ні фізичної допомоги, не відвідував її та не піклувався про неї, незважаючи на те, що мав таку можливість і що спадкодавець була його матір'ю та потребувала сторонньої допомоги.

Зважаючи на ступінь родинних відносин, на вік матері, а також стан її здоров'я відповідач чітко усвідомлював, що вона потребувала сторонньої допомоги, проте умисно ухилявся від свого обов'язку щодо догляду за матір'ю.

Враховуючи наведене та з урахуванням уточнень просив суд: - усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом на спадщину, в частині його долі, що відкрилася після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року; - скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 липня 2014 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу БілицькоюВалентиною Миколаївною.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 березня 2018 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 5 500 грн. судових витрат.

У решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні вимоги про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування за законом.

Зазначає, що ОСОБА_3 є непрацездатним та інвалідом ІІ групи з дитинства. Він страждає на тяжкі захворювання та у зв'язку з цим не мав можливості постійно та в повній мірі доглядати за своєю матір'ю. Йому самому була необхідна медична допомога, оскільки він неодноразово потрапляв до лікарень та проходив лікування. Зазначені обставини підтверджуються медичними довідками та показами свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Свідки також підтвердили той факт, що відповідач до смерті своєї матері доглядав за нею по мірі своїх можливостей, оскільки мешкав поруч з нею.

Також свідки показали, що позивача ніколи не бачили поруч із ОСОБА_7 та їм не відомо нічого про те, чи надавав позивач їй якусь допомогу.

Вважає доведеним факт неможливості надання спадкоємцем допомоги на утримання своєї матері в останній час її життя через незадовільний стан здоров'я, а також факт забезпечення та надання допомоги ОСОБА_7 по мірі його можливостей.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом міста Києва.

ОСОБА_3 в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення йому поштового відправлення 25.04.2018 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим 17 грудня 2013 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 497 (а.с. 9, 11-12 т.1).

За життя, ОСОБА_7 склала заповіт від 27.02.1992 року, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Бірюковою Г.Ю., за яким все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося та взагалі все те, що буде їй належати за законом і на що вона матиме право заповіла ОСОБА_5 (своєму онуку - позивачу в справі) (а.с. 13-14 т.1).

Відповідач ОСОБА_3 є сином померлої ОСОБА_7, скористався своїм правом та 15.01.2014 року звернувся з заявою про прийняття спадщини. (а.с.116 т.1)

10 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білицькою В.М. ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його матері на 1/2 частину майна, що складається з грошових рахунків (вкладів), з належними відсотками, нарахуваннями, компенсаціями та індексаціями, зареєстроване в реєстрі за № 1302 (а.с. 15, 16-17 т.1).

Звертаючись до суду з вимогою про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування за законом ОСОБА_5 посилався на те, що за життя спадкодавцю була встановлена ІІ група інвалідності з 01.12.1993 року. Протягом тривалого часу спадкодавець тяжко хворіла, неодноразово проходила лікування в медичних закладах. Увесь час спадкодавець, потребувала сторонньої допомоги, оскільки знаходилася у безпорадному стані. Разом з тим, відповідач не надавав їй ні матеріальної, ні фізичної допомоги, не відвідував її та не піклувався про неї, незважаючи на те, що мав таку можливість і що спадкодавець була його матір'ю та потребувала сторонньої допомоги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності вимоги про усунення від права на спадкування за законом.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 51 Конституції повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Згідно ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно вимог частин 3, 5 та 6 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, суд підставо зазначив, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: 1) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; 2) перебування спадкодавця в безпорадному стані; 3) потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Як установлено в судовому засіданні, ОСОБА_7 була встановлена ІІ група інвалідності з 01.12.1993 року, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_2, виданим 05.09.1994 року (а.с.18).

Протягом тривалого часу спадкодавець тяжко хворіла, неодноразово проходила лікування в медичних закладах, проходила чисельні обстеження та систематичне лікування, що підтверджується медичною документацією, виписками з історії хвороби (а.с. 20-22, 56, 57 т. 1, 32-33, 74 т. 2).

Фіскальними чеками підтверджено і відповідачем не спростовано, що позивач разом зі своєю матір'ю витрачали власні кошти для забезпечення ліками, необхідного догляду, утримання та медичного обслуговування спадкодавця.

Організацію та проведення поховання здійснювала мати позивача - ОСОБА_13, що підтверджується відповідним договором та фінансовими документами (а.с. 19, 65, 66-74 т.1).

Судом першої інстанції за клопотанням сторони позивача було допитано свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_5, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20

Допитана 19.02.2016 року в якості свідка ОСОБА_13, яка є матір'ю позивача та колишньою дружиною відповідача, показала суду, що до 2012 року, до часу коли в спадкодавця трапився перший інсульт відповідач допомагав матері. Після погіршення її самопочуття їх спілкування припинилося. Коли спадкодавець перебувала в лікарні після інсульту і її необхідно було щоденно відвідувати в лікарні, а вони з позивачем працювали, звернулися з проханням про допомогу до відповідача, який відповів категоричною відмовою, посилаючись на те, що спадщина належатиме позивачу, тому й він має здійснювати догляд. На протязі 2 тижнів перебування в лікарні відповідач навідувався 2 рази. Завіз матір на МРТ, та оплатив це обстеження за власний кошт. Проте в подальшому звернувся до матері з вимогою про повернення цих коштів, і ОСОБА_7 повернула ці кошти з власних заощаджень. Коли спадкодавця після першої лікарні поклали в іншу, в якій вона знаходилася на лікуванні на протязі 3 тижнів, відповідач з дружиною лише 1 раз навідали матір. Це їй відомо зі слів пацієнтів лікарні. Все лікування, перебування, ліки оплачувала вона з позивачем. З лікарні ОСОБА_7 забирали вони з сином. У зв'язку з тим, що вона та позивач постійно працювали, вони за власний кошт найняли доглядальницю ОСОБА_17, яка доглядала за спадкодавцем протягом півроку до жовтня 2012 року. За 2012 рік відповідач декілька разів навідував матір. Разом з тим, на початку літа 2013 року віддав ключі від квартири матері зі словами «ти мені не мати» і більше її не навідував та навіть проходячи повз неї на вулиці не вітався. Після цієї відмови за допомогою до нього більше не зверталися. У грудні 2013 року в ОСОБА_7 стався 4 інсульт і вони найняли доглядальницю ОСОБА_22, яка була з нею останні часи життя.

Організацію та фінансові затрати на поховання здійснювала вона разом з сином - позивачем ОСОБА_5 На протязі останніх двох років життя спадкодавець постійно потребувала щоденної, цілодобової допомоги, оскільки не могла самостійно виходити на вулицю, доглядати за собою. Відповідач про це знав, проте заходив до матері до літа 2013 року як гість. Зазначила, що відповідач мав можливість допомагати матері, проте не мав бажання цього робити. Про можливість допомогти, на її думку, свідчить те, що відповідач неодноразово літав за кордон, часто бачила як він вигулює собаку свого знайомого та живучи на одному поверсі разом з матір'ю міг заходити провідувати її та допомагати. ОСОБА_7 їй неодноразово задавала питання чому син так до неї відноситься.

Допитана в якості свідка ОСОБА_14, яка є сусідкою показала суду, що часто бачила позивача з ОСОБА_7, які гуляли на вулиці. Також майже кожного дня бачила матір позивача ОСОБА_13, яка з сумками відвідувала ОСОБА_7 Про відносини між ОСОБА_7 та відповідачем особливо нічого не знає. До інсультів у ОСОБА_7 їхні відносини були добрі, проте після погіршення самопочуття вона ніколи не бачила їх разом. Причина погіршення стосунків їй не відома. Відповідача вона інколи бачила в магазині та не помічала, що він себе погано почував. Їй не відомо хто здійснював догляд за ОСОБА_7, чи відвідував її відповідач, та не відомо про хвороби відповідача.

Допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_5, який є сином відповідача, також показав суду, що відповідач бабусю не доглядав. З 2012 року бабуся була переважно лежачою і не могла жити без сторонньої допомоги. Після інсульту просив батька про допомогу по догляду за бабусею, проте той відповів відмовою, посилаючись на те, що оскільки він є майбутнім спадкоємцем, тому він має самостійно її доглядати. Після цих слів відносини між ним та відповідачем остаточно погіршилися, хоча й до того були натягнуті. За час перебування ОСОБА_7 в лікарні відповідача він особисто жодного разу не бачив. Йому відомо, що відповідач оплатив дослідження МРТ, проте в подальшому вимагав повернути йому 8000 грн. У догляді за бабусею допомагали, найняті за його кошти доглядальниці, а також його матір ОСОБА_13 Він допомагав бабусі вчитися ходити, гуляв з нею по квартирі та на вулиці. Він повністю забезпечував бабусю фінансово, купував їжу, ліки. З 2012 року відповідач фактично участі в догляді за спадкодавцем не приймав. За весь час він бачив його особисто лише 1 раз, та 1 раз бачила доглядальниця. На його думку, відповідач міг допомагати своїй матері, хоч і посилається на інвалідність, оскільки міг вигулювати собаку свого знайомого, регулярно ходити в магазини, на ринок, неодноразово літати за кордон в Таїланд, Туреччину. Також показав, що відповідач мав можливість надати фізичну допомогу, оскільки мешкає в сусідній квартирі, вільно пересувається.

Вважає, що якби він не зателефонував відповідачу перед смертю ОСОБА_7, то він би й не знав про смерть матері. В організації поховання відповідач участі не приймав та навіть не пропонував допомогти.

Допитана 29.06.2016 року в якості свідка ОСОБА_15 показала суду, що працювала в поліклініці №2 масажистом, та на прохання її колишньої колеги ОСОБА_13 приходила додому до ОСОБА_7 та робила їй 2 курси масажу по 10-15 днів кожен після інсульту. Кошти за масаж передавала їй мати позивача, проте вважає, що це були особисті кошти ОСОБА_5 Позивача бачила, а відповідача за весь час масажу (літо-осінь 2012 року) жодного разу не бачила. Підтвердила, що ОСОБА_7 потребувала сторонньої допомоги, не могла сама себе обслуговувати, ходила за допомогою ходунків. Бабуся інколи скаржилась, що син який живе поруч до неї не приходить та не цікавиться її самопочуттям.

Допитана в якості свідка ОСОБА_16 показала суду, що позивач та його матір робили все, щоб бабуся жила довше. На її думку, якби не позивач та його матір, то бабуся вже давно б померла. Часто бачила позивача та ОСОБА_7 в парку. Відповідача не бачила, про його допомогу не чула. Зі слів матері позивача знає про відмову відповідача від допомоги матері, у зв'язку з тим, що спадкоємцем після її смерті є позивач. Зазначила, що мати позивача між перервами на роботі постійно їздила до ОСОБА_7, а відповідач, живучи за стіною, не бажав допомагати. Інколи на прохання матері позивача вона купувала їжу, ліки, підгузки.

Допитана в якості свідка ОСОБА_17 показала суду, що вона допомагала здійснювати догляд за ОСОБА_7 на прохання позивача та його матері. Її послуги оплачував позивач. Вона 2-3 рози на день приходила до ОСОБА_7, годувала її, давала ліки, міряла тиск, мила.

Допитана в якості свідка ОСОБА_18 показала суду, що знає позивача та його матір. Відповідача ніколи не бачила та не знає. В період кінець квітня - травень 2012 року вона проходила лікування в тій же ж лікарні, що й ОСОБА_7, та на прохання матері позивача регулярно, близько 4 разів на день навідувала її. ОСОБА_7 провідували, оплачували лікування позивач та його матір. Відповідача в лікарні не бучила.

Допитана 05.09.2016 року в якості свідка ОСОБА_19, яка є сусідкою, показала суду, що до хвороби ОСОБА_7 сім»я була дружньою. Після погіршення її самопочуття часто бачила позивача з бабусею на вулиці. Мати позивача постійно привозила продукти. Про стан здоров'я відповідача знає лише, що він хворів та більше нічого.

Допитана в якості свідка ОСОБА_20 показала суду, що знає позивача та його матір, на прохання якої вона прибирала 1-2 рази в місяць в квартирі ОСОБА_7 Їй не відомо чи ще хтось окрім позивача та його матері приходив та доглядав за бабусею.

Отже, судом вірно зазначено, що із показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_15 ОСОБА_16, ОСОБА_14, ОСОБА_19, ОСОБА_13, ОСОБА_20, встановлено факт тяжкого (безпорадного) стану спадкодавця ОСОБА_7 більше ніж півтора останніх років її життя, яка внаслідок перенесеної хвороби не могла самостійно забезпечувати умови свого життя, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування.

Свідки, які приймали участь протягом цього часу в догляді за ОСОБА_7 дали показання також про те, що відповідач протягом зазначеного періоду часу, практично не опікувався матір"ю, не надавав їй допомогу свідомо.

Допитаний в якості свідка позивач, а також свідок ОСОБА_13 (мати позивача), додатково показали, що з літа 2013 року відповідач повернув ключі від квартири, де мешкала спадкодавець й зазначив, що він не потребує ніякої спадщини, а тому не буде приймати участі в допомозі спадкодавцю.

За клопотанням сторони відповідача в якості свідків допитано ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_10

Свідок ОСОБА_12, яка є дружиною відповідача, показала, що відповідач дуже хворіє (хворий хребет, серце, пієлонефрит, відсутня селезінка та інше) сам потребує допомоги, лікування на що йде багато коштів. За життя ОСОБА_7 було домовлено, що Ѕ всіх збережень після її смерті отримає її син - відповідач на лікування. Відповідач допомагав своїй матері до 2012 року. Після того, як у ОСОБА_7 трапився інсульт відповідач возив її на МРТ, допомагав їй ходити.

У період хвороби ОСОБА_7 інколи бачила позивача, частіше бачила доглядальницю, імені якої вона не знає.

У останні місяці життя ОСОБА_7 у відповідача був стрес, підіймалася температура, тому він не мав змоги її навідувати та доглядати.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 показала суду, що між матір'ю та сином - відповідачем у справі були прекрасні відносини. До хвороби ОСОБА_7 в її квартирі була декілька разів. Про участь ОСОБА_3 у догляді за матір"ю знає з його слів. Не пам'ятає коли останній раз бачила відповідача в квартирі, де мешкала його мати.

Допитана в якості свідка ОСОБА_10, яка є сусідкою, показала суду, що відповідач тяжко хворіє, та був хорошим сином. Позивача бачила в бабусі не часто, інколи бачила їх разом на вулиці. Відповідача останній раз бачила в квартирі, де мешкала його мати десь за 1,5-2 місяці до її смерті. Відповідача на вулиці з матір'ю не бачила. Бачила в 2013 році як відповідач робив ін'єкцію матері, проте пізніше сказала, що з 2012 року до дня народження ОСОБА_7 в її квартирі не була. Також показала, що коли ОСОБА_7 погано себе почувала, відповідач був завжди поруч, він ночував біля матері. На запитання суду про те, звідки їй відомо, що відповідач ночував у матері, ОСОБА_10 зазначила, що вона так думає, оскільки відповідач з самого ранку виходив з її квартири. Зі слів відповідача їй відомо про зміну замків та відсутність доступу до квартири в останні місяці життя ОСОБА_7 Пізніше показала, що відповідач віддав ключі матері на її прохання. Коли саме це відбулося до зміни замків чи після ОСОБА_10 не пам'ятає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 не підтвердили факт надання ОСОБА_3 конкретної допомоги своїй матері в період її хвороби і не спростували той факт, що спадкодавцем опікувався позивач та його мати. Суд першої інстанції звернув увагу на те, що покази свідків містять протиріччя і не свідчать про конкретні факти допомоги, які мають суттєве значення для вирішення даного спору.

Отже, судом першої інстанції беззаперечно встановлено та цей факт не оспорюється відповідачем, що ОСОБА_7 перебувала в безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги.

Не є підставою для скасування рішення суду посилання ОСОБА_3 на те, що він є

непрацездатним та інвалідом ІІ групи з дитинства, не міг надавати допомогу матері через незадовільний стан здоров'я з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом ІІ групи з дитинства. (а.с.107 т.2) У матеріалах справи міститься лише одна виписка з амбулаторної картки відповідача ОСОБА_3 від 02.07.2015 року з якої вбачається, що в 2006 року відповідач звертався до кардіолога з приводу стенокардії, гіпертонічної хвороби ІІст.; в 2007 році - до невролога з приводу радикуліту та аномалії розвитку поясничного відділу хребта; в 2009 році - до травматолога, було діагностовано забій лівої кисті; в 2009 році - до окуліста з приводу халязіона верхнього правого ока; в 2009 році до терапевта зі скаргами на ГРВІ та гіпертонічну хворобу; в 2012 року - гіпертонічна хвороба, правостороння пневмонія; (а.с.107 т.1).

Докази незадовільного стану здоров'я відповідача, які містяться в матеріалах справи не підтверджують цілковиту відсутність можливостей відповідача надавати фізичну, мінімальну матеріальну допомогу, моральну підтримку спадкодавцю.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не надав переконливих доказів того, що його стан здоров'я унеможливив надання допомоги матері, яка перебувала в безпорадному стані.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що він хоч в якійсь мірі своїх можливостей забезпечував та надавав спадкодавцю допомогу, в тому числі матеріальну, фізичну та/або моральну.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, всі доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, який повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну оцінку і в апеляційного суду відсутні правові підстави для переоцінки доказів.

Рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом не оскаржувалось та набрало законної сили.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 травня 2018 року.

Суддя-доповідач Л.Д. Українець

Судді В.А. Шебуєва

Т.І. Ящук