Провадження № 22-ц/772/786/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Прокопчук А. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 рокуСправа № 127/20879/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого Якименко М.М.,

суддів: Сала Т.Б., Панасюка О.С.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області А.В. Прокопчук А.В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року позивач комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницямісьтеплоенерго» (далі - КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго») звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що підприємство надає послуги централізованого теплопостачання відповідачу ОСОБА_3, яка проживає АДРЕСА_2.

Відповідач регулярно порушує «Правила надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та п.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в результаті чого станом на 30.08.2017 року в неї виникла заборгованість за надані послуги в сумі 23612,97 гривень.

В силу ст.625 ЦК України відповідачу нараховано 5624,68 гривень інфляційних та 980,15 гривень - 3% річних.

Оскільки в добровільному порядку відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання по оплаті отриманих послуг, позивач вимушений звернутися до суду з позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року позов було задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 30217,80 гривень, з яких 23612,97 гривень за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з січня 2012 року по серпень 2017 року, 5624,68 гривень інфляційні та 980,15 гривень - 3% річних.

З таким рішенням не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що суд допустив порушення норм процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин у справі. Просила рішення скасувати і ухвалити нове про часткове задоволення позову в розмірі 10248,93 гривень.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно не застосував строк позовної давності та вказав у рішенні, що відповідач повинен був подати до суду окрему заяву, хоча така заява була викладена позивачем у письмових запереченнях на позов. Зазначила, що до інфляційних та 3% річних повинен був застосований спеціальний строк позовної давності. Крім того борг мав бути поділений на двох осіб - співвласників квартири: на відповідача та її доньку ОСОБА_4, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла.

Відповідно до п.8 ч.1 Перехідних положень ЦПК України Апеляційний суд Вінницької області здійснює повноваження до утворення апеляційних судів в апеляційних округах.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, прийшов до наступного висновку.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до умов, визначених «Правилами надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМ України від 21.07.2005 року №630 та ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року за №1875.

З витягу з реєстру особових рахунків житлового фонду КП ОЦ Житлово-комунального господарства м. Вінниці станом на 31.07.2017 року вбачається, що квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3

Також суд встановив, що 28.11.2009 року між КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» та ОСОБА_3 було укладено договір №11233412, згідно умов якого позивач зобов'язався надати споживачеві - наймачеві (власнику) квартири та членам його сім'ї, а також іншим особам, які фактично проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 вчасно та відповідної якості послуги з опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, що передбачені цим договором. Предметом договору є централізоване опалення та централізоване гаряче водопостачання.

Пунктом 15.1 вищевказаного договору передбачено, що споживач зобов'язаний своєчасно, в установлений договором термін, оплачувати надані послуги за встановленими тарифами, у разі прострочення платежів сплатити пеню, а на вимогу виконавця - суму втрат від інфляції та 3% річних.

Отже, як правильно зробив висновок суд, між сторонами виникли договірні відносини.

Судом встановлено , що відповідач взяті на себе зобов'язання за укладеним договором належним чином не виконує, в результаті чого у нього виникла заборгованість за період з січня 2012 року включно по серпень 2017 року. Загальна сума боргу з урахуванням 3% річних та суми втрат від інфляції складає 30 217,80 грн., з яких: 23 612,97 грн. - боргу за спожиті послуги з централізованого теплопостачання; 980,15 грн. - 3% річних та 5 624,68 грн. - суми втрат від інфляції.

Відповідач ОСОБА_3 проживає в будинку-інтернаті і знаходиться на повному державному забезпеченні з 11.11.2016 року. Однак, борг за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в неї виник з січня 2012 року, тобто за декілька років до переїзду в будинок-інтернат.

В зазначеному житловому приміщенні, крім відповідача, проживала та була зареєстрована її донька ОСОБА_4, яка 24.09.2016 року померла і була співвласником житлового приміщення.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідач має оплачувати спожиті послуги з централізованого теплопостачання, не залежно проживає він в квартирі, чи ні, оскільки послуги були фактично надані. Разом з тим, відповідач не може відмовитись від отримання даної послуги так, як її квартира під'єднана до централізованого теплопостачання.

При цьому факт смерті доньки відповідача, не звільняє ОСОБА_3 від відповідальності за прострочення оплати за надані позивачем послуг теплопостачання у розмірі, який заявлений позивачем.

Розрахунок та оплата опалювальної площі здійснюється відповідно до п.2 «Правил надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМ України від 21.07.2005 року №630, яка визначає, що опалювальна площа (об'єм) квартири - це загальна площа (об'єм) квартири без урахування площі лоджії, балконів, терас.

Суд прийшов правильного висновку, що позивачем правомірно здійснюється нарахування за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, виходячи із опалювальної площі, що також підтверджується розрахунком заборгованості.

З оборотної відомості вбачається, що ОСОБА_3 надавалися послуги з централізованого теплопостачання, які нею не оплачувалися у встановленому порядку, однак частково погашалися сплатами та субсидіями для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, в зв'язку із чим утворилася заборгованість. Разом з тим, споживачі послуг - громадяни, яким призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, зобов'язані щомісячно сплачувати вартість фактично спожитої послуги з урахуванням розміру призначеної субсидії, чого не було зроблено відповідачем.

Відповідач своїми діями, щодо оформлення субсидій та оплатою, визнала свій борг за спожиті послуги з централізованого опалення.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Частиною 1 ст.258 ЦК України, для окремих видів вимог, законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Судом правильно було прийнято до уваги, що у відзиві відповідачем визнано борг за спожиті послуги з централізованого теплопостачання. Також ОСОБА_3 було здійснено часткове проведення оплати за надані позивачем послуги в травні 2012 року, січні 2013 року, січні 2017 року в розмірах, більших ніж нараховані, а саме з врахуванням попереднього боргу. Даними діями відповідач підтвердила, що визнає свій борг по оплаті за надані послуги. Таким чином, законних підстав для застосування строку позовної давності, як вірно зазначив суд першої інстанції, немає.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Виходячи з норм ст.625 ЦК України та п.15.1 договору висновок суду про задоволення позову в частині 3% річних та суми втрат від інфляції є правильним. Дана позовна вимога була заявлена в межах позовної давності, а саме за період з 08.2014 року по 07.2017 року.

Апеляційний суду звертає увагу скаржника, щодо вимог 3% річних та втрат від інфляції застосовується загальний строк позовної давності у три роки, оскільки за своєю правовою природою дані вимоги не є неустойкою, а саме пенею або штрафом.

Апеляційний суд вважає, що суд у своєму рішенні безпідставно послався на те, що для застосування строку позовної давності потрібна окрема письмова заява сторони, однак це не спростовує висновків суду і не впливає на правильність прийнятого рішення. Задовольняючи позов, суд виходив з інших підстав і вказана обставина не була підставою для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому до уваги колегією суддів не беруться.

Скаржником не було надано доказів, які б вказували на безумовну невідповідність висновків суду обставинам справи, що є підставою для скасування судового рішення.

Отже, при ухваленні рішення Вінницьким міським судом Вінницької області було додержано норми матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: Т.Б. Сало

О.С. Панасюк