Постанова
Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 695/2936/17

провадження № 61-44894 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України,

представник відповідача Кравченко Юрій Олексійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Черкаської області від 22 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Фетісової Т. Л., Бородійчука В. Г., Василенко Л. І.,
ВСТАНОВИВ :
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з трудовим договором від 31 серпня 2009 року, укладеним між нею та військовою частиною НОМЕР_1 , вона прийнята на посаду завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 на термін до комплектування посади військовослужбовцем, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31 серпня 2009 року № 173. 28 серпня 2017 року відповідачем її було попереджено про скорочення штату працівників, у тому числі посади завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29 вересня 2017 року № 205 її звільнено з посади завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, за закінченням строку дії трудового договору.

Згідно з витягом з наказу військової частини НОМЕР_1 від 04 жовтня 2017 року солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 , водія-кіномеханіка клубу військової частини НОМЕР_1 , призначено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29 вересня 2017 року № 27-РС на посаду начальника складу роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
Вважала своє звільнення незаконним, оскільки її не було повідомлено про причини припинення з нею трудового договору, з наказу відповідача від 29 вересня 2017 року № 205 про її звільнення неможливо встановити факт комплектування посади завідувача складу роти матеріального забезпечення кадровим військовослужбовцем, попереджено позивачку було лише про звільнення у зв`язку зі скороченням штатної одиниці завідувача складу роти матеріального забезпечення.
З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 29 вересня 2017 № 205 про її звільнення, поновити її на посаді завідувача складом взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 29 414 грн 47 коп.
Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 29 вересня 2017 року № 205 про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 . Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 29 414 грн 47 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не вказано, яким чином призначення військовослужбовця на посаду начальника складу роти матеріального забезпечення стосується припинення трудового договору з позивачкою, оскільки остання на момент свого звільнення займала нижчу за рангом посаду, а саме завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 . Крім того, у спірному наказі відповідача від 29 вересня 2017 № 205 про звільнення ОСОБА_1 не зазначено про комплектування посади, яку займала позивачка, кадровим військовослужбовцем. Належні та допустимі докази про переведення відповідачем позивачки на посаду завідувача складу роти матеріального забезпечення відсутні, а наказом військової частини НОМЕР_1 від 29 вересня 2017 № 205 ОСОБА_1 звільнено саме з посади завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення. Таким чином, позивачку звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП Україниз порушенням її трудових прав, тому вона підлягає поновленню на роботі та з відповідача слід стягнути середній заробіток за все час вимушеного прогулу, який розраховано на підставі довідки про заробітну плату від 29 вересня 2017 року і відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 22 серпня 2018 року апеляційна скарга військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України задоволена частково, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у військовій частині НОМЕР_1 було проведено реорганізаційні заходи для введення нового штатного розпису, яким замість посади завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 було введено посаду начальника складу роти матеріального забезпечення військової частини, на яку призначено військовослужбовця солдата військової служби за контрактом. Отже, оскільки вищевказані посади за посадовими обов`язками є ідентичними, то звільнення позивачки відбулось із дотриманням вимог трудового законодавства, так як настала обставина (подія), яка трудовим договором, укладеним з ОСОБА_1 , передбачена як підстава для його припинення.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що лише 28 серпня 2017 року керівництвом військової частини НОМЕР_1 позивачку було попереджено про скорочення штату працівників та вказано, що на виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14 грудня 2016 року № 26дск проводиться організаційні заходи і скорочується посада завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення, на якій працювала позивачка. Проте наказом відповідача її було звільнено з роботи 29 вересня 2017 року, тобто не пізніше ніж за два місяці, її не було повідомлено про звільнення. Крім того, призначення наказом відповідача від 29 вересня 2017 року № 22-РС солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 водія-кіномеханіка клубу військової частини НОМЕР_1 на посаду начальника складу роти матеріального забезпечення не могло вплинути на припинення з позивачкою трудового договору, оскільки на момент звільнення вона працювала на іншій посаді, завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 . Таким чином, солдата військової служби було призначено на вищестоящу посаду у складі роти матеріального забезпечення військової частини, а не взводу матеріального забезпечення.

У листопаді 2018 року представник військової частини НОМЕР_1 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, з позивачкою був укладеній строковий трудовий договір на термін до комплектування посади військовослужбовцем. Отже, оскільки солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 водія-кіномеханіка клубу військової частини НОМЕР_1 було прийнято на посаду начальника складу роти матеріального забезпечення, тому ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку з припиненням трудового договору.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Судом установлено, що згідно з трудовим договором від 31 серпня 2009 року, укладеним між ОСОБА_1 та військовою частиною НОМЕР_1 , остання прийнята на посаду завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 на термін до комплектування посади військовослужбовцем, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31 серпня 2009 року № 173.

28 серпня 2017 року військовою частиною НОМЕР_1 було попереджено ОСОБА_1 про скорочення штату працівників, у тому числі посади завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29 вересня 2017 року № 205 ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, за закінченням строку дії трудового договору.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з пунктом 2 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що укладеним з позивачкою трудовим договором передбачено умову його припинення за закінченням строку, а саме на термін до комплектування посади військовослужбовцем.
Згідно з витягом з наказу військової частини НОМЕР_1 від 04 жовтня 2017 року солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 , водія-кіномеханіка клубу військової частини НОМЕР_1 , призначено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29 вересня 2017 року № 27-РС на посаду начальника складу роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
Апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що у військовій частині НОМЕР_1 було проведено реорганізаційні заходи для введення нового штатного розпису з 30 вересня 2017 року, що передбачено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24 грудня 2012 року № 26ДСК та наказом відповідача від 21 червня 2017 року № 16ДСК, якими зі штатного розпису замість посади завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , на якій працювала позивачка, введено посаду начальника складу роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , на яку призначено військовослужбовця солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 .
Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що оскільки вищевказані посади за посадовими обов`язками є ідентичними, то звільнення позивачки відбулось із дотриманням вимог трудового законодавства, так як настала обставина (подія), яка трудовим договором, укладеним з ОСОБА_1 , передбачена як підстава для його припинення.

Доводи касаційної скарги про те, що її не було повідомлено про звільнення не пізніше ніж за два місяці безпідставні, оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулось на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, за закінченням строку дії трудового договору.

Посилання касаційної скарги на те, що призначення наказом відповідача від 29 вересня 2017 року № 22-РС солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 водія-кіномеханіка клубу військової частини НОМЕР_1 на посаду начальника складу роти матеріального забезпечення не могло вплинути на припинення з позивачкою трудового договору, безпідставні, так як вищевказана посада після проведення у військовій частині реорганізаційних заходів є ідентичною з посадою, на якій працювала позивачка.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовує.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Черкаської області від 22 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк