Постанова

Іменем України

27 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/22787/16-ц

провадження № 61-33186св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року у складі головуючого судді Волошина В. О. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів Усика Г. І., Невідомої Т. О., Ратнікової В. М.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - ПАТ «Укргазвидобування») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що із 07 квітня 2009 року вона працювала у ПАТ «Укргазвидобування» на різних посадах, а з 21 грудня 2015 року - на посаді заступника начальника управління позичкового капіталу департаменту фінансів, розрахунків та роботи з боргами.

10 лютого 2016 року її повідомлено про можливе скорочення посади, яку вона займала, однак з наказом про зміну штатного розпису, з письмовим попередженням про наступне вивільнення та переліком вакантних посад її не ознайомили.

17 травня 2016 року вона була запрошена на засідання первинної профспілкової організації ПАТ «Укргазвидобування» щодо розгляду питання про надання згоди на розірвання з нею трудового договору у зв'язку із змінами в організаційній структурі та штатному розписі апарату управління ПАТ «Укргазвидобування» відповідно до статті 43 КЗпП України.

Наказом від 17 травня 2016 року № 123 її звільнено із займаної посади у зв'язку зі змінами в організації праці за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Виходячи з наведеного, позивач просила визнати незаконним і скасувати наказ ПАТ «Укргазвидобування» про її звільнення від 17 травня 2016 року № 123, визнати незаконним та скасувати протокол первинної профспілкової організації ПАТ «Укргазвидобування»від 17 травня 2016 року № 10, поновити її на посаді заступника начальника управління позичкового капіталу департаменту фінансів, розрахунків та роботи з боргами ПАТ «Укргазвидобування» з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року у частині позовних вимог ОСОБА_4 до первинної профспілкової організації ПАТ «Укргазвидобування» провадження закрито.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без задоволення.

Судове рішення мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося з дотриманням положень трудового законодавства, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 вересня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача у зв'язку із скороченням штату працівників відбулося з дотриманням встановленого законом порядку та на підставі норм трудового законодавства.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а справу передати на розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що із рішенням профспілкового органу про надання згоди на її звільнення вона ознайомлена в день звільнення, що є порушенням статті 49-2 КЗпП України; у переліку запропонованих вакансій зазначалися посади, які не відповідають її професії чи спеціальності. Крім того, їй стало відомо, що в період її хвороби (з 10 лютого 2016 року по 17 травня 2016 року) в управління, в якому вона працювала, на роботу прийнято співробітника на посаду що відповідає її спеціальності. Крім того, згідно офіційної сторінки підприємства в мережі «Інтернет» у вказаний період роботодавець проводив конкурс щодо залучення кваліфікованих працівників до департаменту фінансів, розрахунків та роботи з боргами (в якому вона працювала). Також 08 лютого 2016 року померла працівник департаменту бухгалтерського обліку та звітності, проте вказана посада не була їй запропонована. На початку серпня 2016 року з декретної відпустки вийшла працівник департаменту фінансів, розрахунків та роботи з боргами, а саме: начальник відділу департаменту, тобто станом на 10 лютого 2016 року та 17 травня 2016 року ця посада була вільною та мала бути запропонована їй.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу 761/22787/16-ц із Шевченківського районного суду м. Києва.

24 липня 2017 року зазначена справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

01 червня 2018 року цивільну справу № 761/22787/16-ц передано судді-доповідачу Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з таких підстав.

За положеннями статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

У висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

У висновку, викладеному в постанові Верховного суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Суди встановили, що позивач із 07 квітня 2009 року працювала у ПАТ «Укргазвидобування» на різних посадах, а з 21 грудня 2015 року - на посаді заступника начальника управління позичкового капіталу департаменту фінансів, розрахунків та роботи з боргами.

Наказами відповідача № № 65, 68 від 10 лютого 2016 року було затверджено організаційну структуру апарату управління ПАТ «Укргазвидобування» та затверджено зміни до штатного розкладу керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців апарату управління ПАТ «Укргазвидобування», у тому числі виключено із штатного розкладу апарату управління ПАТ «Укргазвидобування» посаду заступника начальника управління позичкового капіталу департаменту фінансів, розрахунків та роботи з боргами.

Листом від 10 лютого 2016 року № 14/1-01-922 ПАТ «Укргазвидобування» повідомило ОСОБА_4 про наступне вивільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв'язку з чим їй було запропоновано переведення на одну із вакантних посад, зазначених у додатку № 1 до вказаного попередження. Наведене підтверджено актом департаменту по роботі з персоналом, з якого вбачається, що позивач відмовилася від ознайомлення з письмовим попередженням про наступне вивільнення та з наданим переліком вакантних посад.

Відповідач 12 лютого 2016 року повідомив первинну профспілкову організацію про майбутнє скорочення штатної чисельності апарату управління ПАТ «Укргазвидобування» та вивільнення працівників згідно з наказом від 10 лютого 2016 року № 65.

17 травня 2016 року відповідачем листом № 14/1-014-3469 було запропоновано позивачу додатково після виходу на роботу під розпис наявні всі вакантні посади на підприємстві.

Від переведення на вакантні посади, запропоновані 17 травня 2016 року, позивач відмовилася.

17 травня 2016 року відповідач звернувся до Первинної профспілкової організації ПАТ «Укргазвидобування» з поданням за № 14/1-014-3461 щодо надання згоди на розірвання трудового договору із позивачем за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

17 травня 2016 року головою профкому було скликано засідання профспілкового комітету, на якому вирішено питання порядку денного, зокрема: подання адміністрації ПАТ «Укргазвидобування» щодо надання згоди профспілкового комітету на розірвання трудового договору з позивачем у зв'язку зі змінами в штатному розкладі в апараті управління відповідача.

17 травня 2016 року Первинна профспілкова організація ПАТ «Укргазвидобування» листом за № 29-ППО повідомила відповідача про надання згоди профспілкового комітету на розірвання трудового договору з позивачем за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Цього ж дня позивач була звільнена із займаної посади наказом відповідача № 123 з наведеної вище підстави.

Доводи касаційної скарги про те, що позивача не ознайомлено з переліком вакантних посад, чим порушені норми трудового законодавства під час її звільнення із займаної посади, спростовуються матеріалами справи.

Вирішуючи спір, суди, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходили із того, що відповідачем при звільненні ОСОБА_4 дотримано вимоги трудового законодавства, оскільки в ПАТ «Укргазвидобування»мало місце скорочення штату працівників, внаслідок чого посада, яку займала позивач, була скорочена, у зв'язку з чим позивача було повідомлено про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці, та запропоновано наявні на підприємстві вакансії протягом усього періоду вивільнення.

Доводи касаційної скарги про те, що серед запропонованих ОСОБА_4 вакансій зазначалися посади, котрі не відповідають її професії чи спеціальності, є безпідставними, оскільки з додатку до листа від 10 лютого 2016 № 14/1-01-922 убачається, що ОСОБА_4 було запропоновано, зокрема, вакантну посаду заступника відділу платіжних операцій управління позичкового капіталу (на період відсутності основного працівника), що відповідає її спеціальності, кваліфікації та досвіду роботи.

Доводи ОСОБА_4 про те, що в період її хвороби (з 10 лютого 2016 року по 17 травня 2016 року) в управління, в якому вона працювала, на роботу прийнято співробітника на посаду, що відповідає її спеціальності, згідно офіційної сторінки підприємства в мережі «Інтернет» у вказаний період роботодавець проводив конкурс щодо залучення кваліфікованих працівників до департаменту фінансів, розрахунків та роботи з боргами (в якому вона працювала), 08 лютого 2016 року померла працівник департаменту бухгалтерського обліку та звітності, проте вказана посада не була їй запропонована, на початку серпня 2016 року з декретної відпустки вийшла працівник департаменту фінансів, розрахунків та роботи з боргами, а саме: начальник відділу департаменту, тобто станом на 10 лютого 2016 року та 17 травня 2016 року ця посада була вільною та мала бути запропонована їй, ґрунтуються на припущеннях та не впливають на законність оскаржуваних судових рішень.

Отримання згоди профспілкового органу на звільнення ОСОБА_4 безпосередньо в день припинення трудових відносин із позивачем не свідчить про незаконність звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки вимогу статті 43 КЗпП України при цьому дотримано, а можливість звернення до профспілкового органу надається й під час розгляду трудового спору в суді.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, оскільки звільнення позивача із займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників відбулося з дотриманням вимог пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О. Лесько

С. Ю. Мартєв