Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 161/7003/17

провадження № 61-32009св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Грушицького А. І., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» (далі - ПАТ «Волиньгаз») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 20 листопада 2015 року її було звільнено з роботи з ПАТ «Волиньгаз» за власним бажанням у зв'язку з недотриманням роботодавцем законодавства про працю та умов трудового договору на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). 25 листопада 2015 року з нею було проведено частковий розрахунок при звільненні та виплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 5 217, 21 грн.

У квітні 2016 року вона звернулася до суду з позовом до ПАТ «Волиньгаз» про стягнення вихідної допомоги, невиплачених грошових коштів за листком непрацездатності, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2017 року стягнуто з ПАТ «Волиньгаз» на її користь 3 304, 00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 7 435,00 грн за оплату днів тимчасової непрацездатності. У задоволені вимог про стягнення невиплаченої вихідної допомоги відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 21 березня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2017 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову про стягнення вихідної допомоги та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ПАТ «Волиньгаз» 48 329, 78 грн вихідної допомоги.

30 березня 2017 року з позивачем проведено повний розрахунок шляхом перерахування на рахунок Першого відділу державної виконавчої служби

м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області 59 068, 78 грн.

Посилаючись на те, що їй не своєчасно було виплачено вихідну допомогу та грошові кошти у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, ОСОБА_1 просила стягнути з ПАТ «Волиньгаз» на її користь277 587, 00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 листопада 2015 року по 30 березня 2017 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Волиньгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 277 587, 00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при звільненні

ОСОБА_1, ПАТ «Волиньгаз» не виплатив всіх належних їй сум, зокрема: вихідну допомогу та виплати за листком непрацездатності, а тому на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20 листопада 2015 року (дата звільнення) по 30 березня 2017 року (виплата усіх належних працівникові сум).

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Волиньгаз» задоволено, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи суд першої інстанції не установив наявність вини відповідача у затримці розрахунку з позивачем. Крім того в наказі про звільнення ОСОБА_1 у графі «підстави звільнення» зазначено, що товариством не було допущено фактів невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, у зв'язку з чим ПАТ «Волиньгаз» вважало, що звільнення ОСОБА_1 відбулося за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, яка не передбачає виплату вихідної допомоги.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у жовтні 2017 року, ОСОБА_1 просила скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про її звільнення на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, оскільки ухвалюючи рішення Апеляційного суду Волинської області

від 21 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до

ПАТ «Волиньгаз» про стягнення повного розрахунку при звільненні, суд виходив із того, що її було звільнено на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Зазначена обставина є преюдиційною у розумінні частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року. Поза увагою суду залишилось і те, що в день звільнення їй не були виплачені грошові кошти у зв'язку тимчасовою непрацездатністю, а тому вона має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати цих сум. Безпідставними вважала і висновки суду про не встановлення вини відповідача у проведенні з нею своєчасного розрахунку, оскільки ПАТ «Волиньгаз» свідомо, без наявності будь-яких незалежних від нього обставин, не виплачував їй грошові кошти вважаючи, що вона не має на них права.

У грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшов відзив ПАТ «Волиньгаз» на касаційну скаргу, у якому рішення Апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2017 року залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Відзив мотивований тим, що товариство з незалежних від нього причин було позбавлено можливості провести розрахунок в день звільнення, оскільки звільнення відбувалось в кінці робочого дня. При цьому, сума, щодо якої не виникло у сторін спору (компенсація за невикористану відпустку), була виплачена 25 листопада 2015 року. Апеляційний дійшов правильного висновку про відсутність вини товариства у виплаті вихідної допомоги, оскільки до моменту ухвалення рішення Апеляційного суду Волинської області від 21 березня 2017 року про стягнення вихідної допомоги, ПАТ «Волиньгаз» вважало підставою звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, за наявності якої на роботодавця не покладається стягнення вихідної допомоги.

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

29 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 з 22 вересня 2014 року працювала у ПАТ «Волиньгаз» на посаді начальника управління з персоналу.

20 листопада 2015 року позивач була звільнена з займаної посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України

25 листопада 2015 року ОСОБА_1 виплачено 5 217 грн 21 коп. (без урахування оплати за час тимчасової непрацездатності та вихідної допомоги). У день звільнення позивач перебувала на лікарняному і не була присутня на роботі.

У зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, не сплатою грошових коштів за період тимчасової непрацездатності та вихідної допомоги, у серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Волиньгаз» про стягнення повного розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Волиньгаз» на користь ОСОБА_1 3 304, 00 грн - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 7 435, 00 грн за оплату днів тимчасової непрацездатності.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 21 березня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2017 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову про стягнення вихідної допомоги та стягнуто з ПАТ «Волиньгаз» на користь ОСОБА_1 48 329, 78 грн вихідної допомоги.

Ухвалюючи зазначене судове рішення апеляційний суд виходив із того, що позивач була звільнені з роботи за її заявою за частиною третьою

статті 38 КЗпП України, оскільки саме така норма трудового законодавства зазначена як підстава її звільнення у трудовій книжці, а тому твердження

ПАТ «Волиньгаз» про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося на підставі частини першої статті 38 КЗпП України є безпідставними.

За змістом частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на наведене, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність вини підприємства у невиплаті позивачу вихідної допомоги, оскільки її було звільнено за частиною першою статті 38 КЗпП України є помилковим, оскільки не грунтуються на фактичних обставинах справи, встановлених апеляційним судом у рішенні від 21 березня 2017 року.

Крім того, з наказу про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 від 20 листопада 2015 року убачається, що позивач була звільнена за власним бажанням - частина третя статті 38 КЗпП України.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом наведеної правової норми, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі його непроведення до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16 та від 01 квітня 2015 року № 6-41цс15.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Зазначеним вимогам рішення суду першої та апеляційної інстанції не відповідають, оскільки суди не перевірили обґрунтованість визначених сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, період затримки їх виплати, а також не врахували розмір невиплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, період за який підлягає стягненню середній заробіток, обставин за яких було встановлено наявність заборгованості.

Крім того, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 20 листопада 2015 року по 30 березня 2017 року не урахував, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2017 року у справі №161/10759/16-ц з ПАТ «Волиньгаз» на користь

ОСОБА_1 вже було стягнуто 3 304,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені позивача за період з 20 листопада

2015 року по 25 листопада 2015 року, а тому подвійне стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за один і той же період діючим трудовим законодавством не передбачено.

Апеляційний суд маючи належні повноваження зазначених недоліків не виправив та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В силу статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений повноважень встановлювати фактичні обставини справи, надавати оцінку та переоцінку доказам.

Відповідно до пунктів першого та третього частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що апеляційний суд не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення не може вважатися законним і обгрунтованим, у зв'язку з чим підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик