Постанова

Іменем України

09 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 495/5381/16-ц

провадження № 61-27592св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2017 року в складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про зобов'язання виселитись, усунення перешкод у вселенні та користуванні будинком.

Позовна заява мотивована тим, що вони є співвласниками частини жилого будинку АДРЕСА_1 і тривалий час користувались спірним жилим приміщенням. Між сторонами тривалий час існують спори з приводу користування жилим будинком. Зазначають, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про припинення права користування, стягнення грошової компенсації та усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення відмовлено. Вважають, що відповідачі неправомірно виселили їх з цього жилого приміщення і перешкоджають у користуванні ним.

На підставі викладеного ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять зобов'язати відповідачів виселитись з жилого приміщення кімнати № 1-4, площею 17,0 кв. м в будинку АДРЕСА_1 не чинити перешкод у вселенні та користуванні цим будинком.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року (в складі судді: Мишко В. В.) в задоволенні позовної заяви ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про зобов'язання виселитись з житлового приміщення відмовлено.

Додатковим рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 лютого 2017 року (в складі судді: Мишко В. В.) в задоволенні позовної заяви ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про зобов'язання виселитись з жилого приміщення та зобов'язання не чинити перешкод у вселенні та користуванні жилим приміщенням відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не надано доказів на підтвердження позовних вимог про те, що відповідачі чинили або чинять перешкоди у користуванні, володінні чи розпорядженні ними спірним будинком, оскільки докази, які б вказували на це, саме щодо реалізації права користування своєю власністю, у матеріалах справи відсутні.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасовані та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Вселено ОСОБА_5, ОСОБА_4 у кімнату №1-4 жилою площею 17,0 кв. м у житловий будинок АДРЕСА_1

Зобов'язано ОСОБА_6, ОСОБА_7 не чинити перешкод позивачам у користуванні жилим приміщенням кімнати №1-4 у житловому будинку АДРЕСА_1

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що право власності позивачів на належну їм частину жилого будинку не припинено, вони не мають іншого житла, крім спірного, оскільки відповідачі протиправно, за відсутності згоди самих позивачів або рішення компетентного органу, позбавили ОСОБА_5 і ОСОБА_4 права користування жилим приміщення, тому порушене право позивачів підлягає захисту шляхом припинення дії, яка порушує їхнє право на користування жилим приміщенням та відновлення становища, яке існувало до порушення.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення та додаткове рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, і визначальним для виділу вважав не розмір часток співвласників, а порядок користування будинком, не врахував її доводів про те, що позивачі намагаються створити для себе кращі житлові умови за рахунок погіршення житлових умов інших співвласників.

18 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційним судом встановлено, що позивачі є власниками 1/16 частини будинку АДРЕСА_2

ОСОБА_6 є власником по 7/8 частини вказаного будинку відповідно.

Між співвласниками житлового будинку виник спір з приводу користування будинком, оскільки будинок перебуває в їхній спільній частковій власності без виділення часток в натурі.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2014 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про припинення права користування, стягнення грошової компенсації та усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення відмовлено.

Установлено, що позивачі постійно проживають у спірному жилому приміщенні і не мають іншого житла, тоді як відповідачка ОСОБА_6 у цьому будинку фактично не мешкає.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що відповідачі, в листопаді 2014 року самочинно розбили перестінок в жилу кімнату 1-4 площею 17,0 кв. м спірного будинку, яку тривалий час займали позивачі і примусово виселили їх з кімнати, при цьому винесли меблі та особисті речі позивачок й перенесли їх до нежилих приміщень будинку. У зв'язку із чим, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 вимушені користуватись лише нежилими приміщеннями будинку коридором площею 4,9 кв. м (приміщення 1-5) та кухнею площею 7,5 кв. м (приміщення 1-6).

У зв'язку із чим, позивачі звернулися із відповідним позовом до суду.

На підставі належним чином оцінених доказів, суд апеляційної інстанції, установивши, що право власності позивачів на належну їм частину жилого будинку не припинено, вони не мають іншого житла, крім спірного, оскільки відповідачі протиправно, за відсутності згоди самих позивачів або рішення компетентного орган, позбавили ОСОБА_5 і ОСОБА_4 права користування жилим приміщенням, тому порушене право позивачів підлягає захисту шляхом припинення дії, яка порушує їх право на користування жилим приміщенням та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Доводи касаційної скарги про те, що розмір спірного жилого приміщення площею 17,0 кв. м перевищує розмір приміщення на яке мають право позивачі, не заслуговують на увагу, оскільки такий порядок склався протягом тривалого часу, крім того враховуючи технічні характеристики будинку, визначити порядок користування приміщення з виділенням в користування кожній стороні рівних за площею відособлених жилих приміщень, які б ідеально відповідали частці кожного з співвласників в праві спільної часткової власності на зазначене майно, є неможливим. А в натурі приміщення не виділялись.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк