АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/3257/17Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/367/18 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

за участю апелянта - ОСОБА_1,

представника апелянта - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/3257/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2018 року, ухваленого суддею Дзюбичем В.Л., повний текст якого складено 12 лютого 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_17, ОСОБА_5, треті особи - приватні нотаріуси Тернопільського міського нотаріального округу БОЙКО Леся Василівна, БІЛЕЦЬКА Ніна Анатоліївна про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири та договору дарування квартири, зобов'язання повернути квартиру та кошти,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що у її власності перебувала двокімнатна квартира АДРЕСА_1. В силу важких життєвих обставин, обумовлених тим, що вона є одинокою особою похилого віку, людина з інвалідністю, неграмотною, малозабезпеченою та потребує періодичного стороннього догляду, на пропозицію своєї родички ОСОБА_7, яка обіцяла доглядати та піклуватись про неї, вона погодилась продати свою квартиру та придбати квартиру меншої площі, щоб на отримані від продажу житла кошти мати змогу купувати ліки, речі та все необхідне. З цією метою ОСОБА_7 підшукала покупця квартири, яким виявився чоловік ОСОБА_3 Досягнувши згоди щодо продажу квартири, ОСОБА_11 у її присутності, а також ОСОБА_3 та ріелтора передала ОСОБА_7 1000 доларів США в якості авансу, а 20 листопада 2013 року у приватного нотаріуса Бойко Л.В. було укладено договір купівлі-продажу квартири, покупцем за яким виступила відповідачка ОСОБА_3 Виручені від продажу житла кошти в сумі 35500 доларів США покупець передав ОСОБА_7, яка сказала, що за ці кошти придбає для неї однокімнатну квартиру. Того ж дня у ТВ ПАТ «Терра банк» на її прізвище було відкрито банківський рахунок, на який ОСОБА_3 переказала кошти в сумі 220000 грн., як плату за придбану квартиру. Вказані кошти вона на руки не отримала, а лише розписалась у банківському повідомленні про їх отримання. Фактично кошти забрала ОСОБА_7, яка обіцяла придбати за них нову квартиру, а решту грошей повернути. У грудні 2013 року ОСОБА_7 відвезла її на огляд однокімнатної квартири АДРЕСА_2. Оскільки інших варіантів відповідачка не пропонувала, вона змушена була погодитись на придбання даної квартири, яка потребувала повного ремонту, оскільки знаходилась у новозбудованому будинку. ОСОБА_7 особисто займалась оформлення договору купівлі-продажу вказаної квартири, який було укладено 12 грудня 2013 року між нею та ОСОБА_12 Позивачка при оформленні даного договору у нотаріуса присутня не була. Через деякий час у ПП «Тернопіль-сервісбуд» вона довідалась про те, що власником квартири АДРЕСА_2 значиться не вона, а відповідачка ОСОБА_7, а вона лише зареєстрована у вказаній квартирі на правах мешканця. Вартість квартири згідно договору купівлі-продажу становить 149277 грн., а кошти в сумі 70723 грн., які залишились від продажу її квартири, ОСОБА_7 залишила собі, пояснивши, що використала їх на проведення ремонту у придбаній квартирі. На її вимогу ОСОБА_7 відмовилась її визнавати власником квартири за договором купівлі-продажу від 12 грудня 2013 року. Відповідачка ОСОБА_3, дізнавшись про те, що вона має намір звертатись до суду, уклала договір дарування та подарувала придбану у неї квартиру АДРЕСА_1, своїй матері ОСОБА_5 Таким чином, вона, маючи у власності двокімнатну квартиру, під впливом тяжких життєвих обставин, обумовлених її похилим віком, станом здоров'я, неграмотністю та малозабезпеченістю, довірилась відповідачці ОСОБА_7, яка запевняла, що буде її доглядати та надавати допомогу, погодилась продати свою квартиру, щоб мати необхідні кошти для забезпечення основних життєвих потреб, а натомість відповідачка ввела її в оману та незаконно оформила придбану за її кошти однокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 на своє ім'я, в результаті чого вона залишись без власного житла та під ризиком виселення.

Із врахуванням наведеного позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_3 20 листопада 2013 року, а також визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_13 18 червня 2016 року, оскільки останній не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а мав на меті унеможливити виконання можливого рішення суду в даній справі, зобов'язати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 повернути позивачці у власність квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_3 Кошти, отримані від продажу квартири в сумі 35600 доларів США.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Зазначає, що в силу тяжких життєвих обставин, обумовлених тим, що ОСОБА_14 є одинокою особою похилого віку, людина з інвалідністю, неграмотною, малозабезпеченою та потребує періодичного стороннього догляду, на пропозицію своєї родички ОСОБА_7, яка обіцяла доглядати та піклуватись про неї, позивач погодилась продати свою квартиру та придбати квартиру меншої площі, щоб на отримані від продажу житла кошти, мати змогу купувати ліки, речі та все необхідне. Окрім цього, при укладанні вказаного договору ОСОБА_1 була просто присутня, вона не лише сама його не читала, а й його ніхто їй не зачитав, оскільки, вона нічого не вирішувала, а лише розписалась, де їй показали.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовільнити.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 та представник ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_7 подала заяву про розгляд справи без її участі. Вказавши, що проти апеляційної скарги заперечує, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірний договір вчинено нею внаслідок збігу тяжких життєвих обставин та на вкрай невигідних для себе умовах, а також доказів того, що за відсутності тяжких обставин, вона не уклала б вказаний договір.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

Судом встановлено наступні обставини.

20 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л.В., за реєстром №7223.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_3 прийняла у власність належну позивачці на праві особистої приватної власності у відповідності до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів м.Тернополя 30 жовтня 1997 року на підставі Розпорядження міського голови №366 від 24 жовтня 1997 року, зареєстрованого ТзОВ «МБТІ» за №36060, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вартість квартири згідно договору становить 220000 грн.

Згідно платіжного доручення №1 ОСОБА_3 20 листопада 2013 року сплатила на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 у ПАТ «Терра Банк» обумовлену договором купівлі-продажу вартість квартири у сумі 220000 грн.

У відповідності до договору дарування квартири від 18 червня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., за реєстром №2560, ОСОБА_3 безоплатно передала в дар належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_5

Згідно довідки ПП «Тернопіль-сервісбуд» № 128 від 02 червня 2016 року, ОСОБА_1 з 17 січня 2014 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 Власником даної квартири є відповідач ОСОБА_7, яка придбала її у відповідності до договору купівлі-продажу квартири, укладеного між нею та ОСОБА_12 12 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Кузьмович Н.В., за реєстром 35467 за ціною 149277 грн.

Як вбачається із постанови слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Шеремети М.М. про закриття кримінального провадження від 28 лютого 2017 року, в ході проведення досудового розслідування в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0002673 від 14 жовтня 2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України встановлено, що в листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулась до своєї родички ОСОБА_7 за допомогою у продажі належної їй двокімнатної квартири АДРЕСА_1. В подальшому згідно усної домовленості про те, що ОСОБА_7 буде власником квартири та надаватиме ОСОБА_1 допомогу у вирішенні побутових питань, ОСОБА_7 за виручені від продажу квартири кошти придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яку зареєструвала на своє ім'я, провела там ремонт та поселила ОСОБА_1, яка проживає там на даний час. Будучи допитаним під час досудового розслідування в якості свідка чоловік відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_11 пояснив, що 20 листопада 2013 року його дружина уклала із ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3. На момент підписання договору ОСОБА_1 була присутня у нотаріуса, погодилась на укладення договору та засвідчила його особистим підписом. Вартість квартири згідно договору становила 220000 грн. Зазначені кошти в доларовому еквіваленті були того ж дня передані позивачці у присутності нотаріуса та зараховані на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 Вказане кримінальне провадження №0002673 від 14 жовтня 2017 року закрито за відсутністю складу злочину.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, з урахуванням власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 в добровільному порядку погодилась укласти з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу належної їй квартири, маючи на меті на отримані від реалізації житла кошти придбати квартиру меншої площі, а залишок коштів витратити в подальшому на придбання ліків та забезпечення своїх життєвих потреб.

На момент підписання вказаного договору сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов. Позивачці були зрозумілі суть та наслідки укладення зазначеного договору, вона з власної волі погодилась на його укладення, що засвідчила своїм особистим підписом у присутності нотаріуса.

Продаж квартири було вчинено за ціною 220000 грн. Відповідачем було вручено позивачці завдаток у сумі 1000 доларів США, а решту коштів у день підписання договору купівлі-продажу було перераховано на розрахунковий рахунок позивачки та одержано ОСОБА_1 особисто.

Таким чином, на час розгляду справи доказами, які містяться в матеріалах справи підтверджено, як домовлену між сторонами вартість майна за договором купівлі-продажу, так і факт виконання зобов'язань за ним.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умова, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233ЦК якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

З матеріалів справи вбачається, що у спірному договорі купівлі-продажу від 20 листопада 2013 року, сторони підтвердили, що у них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах. Договір укладається не під впливом насильства чи тяжких обставин, відповідає їхнім інтересам, а їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі.

Твердження представника апелянта про те, що позивачка ОСОБА_1 юридично не грамотна, при укладанні спірного договору купівлі-продажу була лише присутня та самий договір сама не читала колегія суддів до уваги не приймає, оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 522/2038/14.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, 18 червня 2016 року ОСОБА_3 подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_2 своїй матері ОСОБА_5

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не наведено будь-яких доказів в обґрунтування своїх вимог щодо визнання даного правочину недійсним та підтвердження того, що зазначений договір є фіктивним, не був спрямований на реальне настання правових наслідків та укладений сторонами з метою унеможливити виконання судового рішення у випадку визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 20 листопада 2013 року.

Окрім цього, безпідставними та необґрунтованими є вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача ОСОБА_7 повернути ОСОБА_3 кошти в сумі 220000 грн., отримані за договором купівлі-продажу квартири від 20 листопада 2013 року, оскільки сторонами даного договору є безпосередньо ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ОСОБА_7 не виступає стороною зазначеного договору та відповідно не несе будь-яких фінансових чи майнових зобов'язань перед ОСОБА_3 у випадку визнання його недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу укладений 20 листопада 2013 року між нею та ОСОБА_3 вчинено під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, чим скористалась інша сторона, а також доказів того, що за відсутності такої обставини позивачка не укладала б зазначений договір, чи уклала б його на інших умовах, а також доказів фіктивності договору дарування вказаної квартири, укладеного 18 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Крім цього, в судовому засіданні апеляційного суду позивачка вказала, що підставою звернення до суду із вказаним позовом слугувало те, що відповідачка ОСОБА_7 оформила право власності на придбану однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 не на неї, а на себе. Якби ж відповідачка зареєструала вказану квартиру на її ім"я та надавала їй матеріальну та іншу допомогу, вона б із вказаним позовом не зверталася.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Посилання апелянта колегія суддів до уваги не приймає, оскільки спір вирішено із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 02 травня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.З. Костів