Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 201/13451/15-ц

провадження № 61-4978св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року у складі судді Черновського Г. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Лисичної Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 травня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ML-301/306/2007, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 67 600 доларів США зі сплатою 4,99 % річних строком до 18 травня 2032 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 травня 2007 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № SR-301/133/2007.

ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконувала, допустила утворення заборгованості, яка станом на 14 липня 2015 року становить 45 590 доларів 74 центів США, що еквівалентно 1 089 198,76 грн, та яку банк просив стягнути з солідарно з відповідачів.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 травня 2007 року № ML-301/306/2007 49 590 доларів 74 центів США, що еквівалентно 1 089 198 грн 76 коп., та складається із: заборгованості за кредитним договором у розмірі 42 461 доларів 71 центів США, що еквівалентно 932 618,51 грн та заборгованості із сплати відсотків за користування кредитом у період з 17 квітня 2014 року до 13 липня 2015 року включно у розмірі 7 129 доларів 03 центів США, що еквівалентно 156 580,25 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» судові витрати у розмірі 3 654,00 грн по 1 827,00 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконала, допустила утворення заборгованості, яка з підстав, передбачених статтями 526, 541, 553, 554, 1054 ЦК України, підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителя.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновком районного суду, апеляційний суд зазначив, що висновки районного суду про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову у повному обсязі та стягнення заборгованості солідарно з боржника та поручителя відповідають встановленим у справі обставинам, які підтверджені належними та допустимими доказами.

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом застосовано норми матеріального права, які не підлягали застосуванню, зокрема статті 1048, 1050 ЦК України, та не застосовано положення частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Суди не звернули уваги, що порука ОСОБА_2 відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинилася, оскільки позивач змінив основне зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився його обсяг відповідальності.

У вересні 2017 року Босенко М. М. - представник ПАТ «ОТП Банк» подав до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що доводи касаційної скарги необґрунтовані, були предметом розгляду судами першої та апеляційної інстанцій та мотивовано ними відхилені.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 18 травня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МL-301/306/2007, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 67 600,00 доларів США зі сплатою 4,99% річних + FIDR з розрахунку 360 днів у році строком повернення до 18 травня 2032 року. Сума кредиту та нарахованих процентів щомісяця погашається рівними частинами протягом усього строку дії кредитного договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 18 травня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно з яким ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням відповідачами зобов'язань за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати процентів утворилася заборгованість, яка станом на 14 липня 2015 року становить 49 590 доларів 74 центів США, що еквівалентно 1 089 198,76 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 42 461 доларів 71 центів США та заборгованості за відсотками за користування кредитом у період з 17 квітня 2014 року до 13 липня 2015 року включно у розмірі 7 129 доларів 03 центів США.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 умови кредитного договору від 18 травня 2007 року № МL-301/306/2007 не виконала, допустила утворення заборгованості, яка підлягає стягненню з неї з підстав передбачених статтями 527, 610, 1054 ЦК України. Доводи ОСОБА_1 про те, що вона не отримувала кредитні кошти спростовуються матеріалами справи та мотивовано відхилені судами. За таких обставин, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанції про наявність передбачених законом підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 травня 2007 року № МL-301/306/2007 з ОСОБА_1

Однак не можна погодитись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення кредитної заборгованості з поручителя, оскільки вони не відповідають закону з огляду на наступне.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору (пункт 4.2) встановлено, що відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань у повному обсязі.

Судом встановлено, що 10 липня 2014 року банк, скориставшись передбаченим пунктом 1.9 кредитного договору правом дострокового виконання боргових зобов'язань, звернувся до ОСОБА_1 з досудовою вимогою про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі; а саме: впродовж 30 календарних днів із дати відправлення банком цієї вимоги (а. с. 46).

Однак відповідач кредитні кошти у строки, передбачені вимогою, не повернула.

14 серпня 2015 року банк звернувся до суду із зазначеним позовом.

Оскільки 10 липня 2014 року банк надіслав на адресу позичальника вимогу про дострокове повернення кредитних коштів у повному обсязі, то відповідно банк змінив строк виконання основного зобов'язання, який згідно пункту 4.2 кредитного договору та змісту вимоги настав 11 серпня 2014 року.

З урахуванням положень статті 526 ЦК України та встановлених обставин про направлення позичальнику та поручителям вимоги про дострокове виконання зобов'язання, строк пред'явлення вимоги до поручителя про повернення коштів необхідно обчислювати з моменту настання строку виконання зобов'язання у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Отже, строк виконання основного зобов'язання настав 11 серпня 2014 року, до суду із зазначеним позовом банк звернувся 14 серпня 2015 року, тобто з пропуском шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов'язання, а тому порука згідно частини четвертої статті 559 ЦК України припинилася.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про стягнення солідарно на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості з позичальника та поручителя, оскільки порука ОСОБА_2 припинилась.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором поруки не відповідає положенням статей 213, 303, 316 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), а тому відповідно до статті 412 ЦК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором поруки відмовити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року в частині позову публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило