ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1498/18 Справа № 202/5182/17 Суддя у 1-й інстанції - Волошин Є.В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Деркач Н.М.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Коксадзе Лілія Вячеславівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислав Олександрович, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Огородник Леся Іванівна, про витребування майна, визнання договорів купівлі-продажу недійсними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів про витребування майна, визнання договорів купівлі-продажу недійсними та зобов'язання вчинити певні дії. В подальшому позивачка уточнила свої вимоги.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що їй на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1. Право власності на вищезазначений будинок виникло у позивача на підставі двох договорів дарування від 16 березня 2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованих в реєстрі за №215 та №218. Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року по цивільній справі №202/4652/15-ц вищезазначені договори дарування були скасовані та зобов'язано державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі цих двох договорів дарування. Цим же рішенням суду було визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 за ОСОБА_3

27 січня 2016 року ОСОБА_3, на підставі двох договорів купівлі-продажу, продала вищезазначене домоволодіння ОСОБА_4

09 березня 2017 року ОСОБА_4 продала домоволодіння АДРЕСА_2 ОСОБА_5

На підставі договору купівлі-продажу від 11 липня 2017 року ОСОБА_5 продав вищезазначене домоволодіння ОСОБА_1

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року було скасовано та призначено справу до розгляду. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2016 року позовна заява ОСОБА_3 про визнання права власності по цивільній справі №202/4652/15-ц була залишена без розгляду.

Таким чином, юридичних підстав укладати договори купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2 у ОСОБА_3 не було.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила суд витребувати на її користь житловий будинок АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_2, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 27 січня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Коскадзе Л.В.; визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_2, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 27 січня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Коскадзе Л.В.; зобов'язати державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_2, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 27 січня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Коскадзе Л.В.; зобов'язати державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_2, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 27 січня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Коскадзе Л.В.; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондаренко Р.О.; зобов'язати державного нотаріуса скасувати державну реєстрацію права власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 від 09 березня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О.; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Огородник Л.В. будинку АДРЕСА_3; зобов'язати державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі договору купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку від 11 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Огородник Л.В.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2018 року позов ОСОБА_2 про витребування майна, визнання договорів купівлі-продажу недійсними та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково. Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 673 гривні 60 копійок. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з указаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 Так, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачка звернулася до суду з віндикаційним позовом, в той час, як її право власності на спірний будинок у цей час не було зареєстровано, тобто вона не була власником і не мала права на пред"явлення даного позову. Крім того, апелянт зазначив, що судом не взято до уваги, що відносно ОСОБА_12 розглядається кримінальне провадження за фактом неправомірного заволодіння спірним будинком, який в подальшому він подарував ОСОБА_13 ОСОБА_1 зазначив про те, що договори дарування № 215 та № 218 укладені на підставі підроблених ОСОБА_12 правоустановчих документів, що свідчить про незаконність даних правочинів.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

03 жовтня 2018 року дану цивільну справу передано до Дніпровського апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_2. Право власності на вищезазначене домоволодіння виникло у ОСОБА_2 на підставі договору дарування частини житлового будинку від 16 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за № 215, який був укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 та договору дарування частини житлового будинку від 16 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за № 218, який був укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_2.

Рішенням Індустріального районного суд м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_14 про зобов"язання вчинити певні дії визнано недійсними вказані договори дарування житлового будинку від 16 березня 2015 року; зобов'язано державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі цих договорів; визнано за ОСОБА_3 без додаткових актів вводу об'єкту в експлуатацію право власності на будівлю садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_6; зобов'язано державного реєстратора скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Шклярука Д.С. по справі №202/6210/15-к, на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_4

26 січня 2016 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коксадзе Л.В., зареєстрований в реєстрі під №80, згідно якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купила 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2.

27 січня 2016 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_4 було укладено ще один договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коксадзе Л.В., зареєстрований в реєстрі під №84, згідно якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купила 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2.

09 березня 2017 року між Лях (до реєстрації шлюбу ОСОБА_4) ОСОБА_16 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренком Р.О. та зареєстрований в реєстрі за №470, згідно якого ОСОБА_20. продала ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_5

В свою чергу, 11 липня 2017 року, ОСОБА_17 уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Огородник Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №998, відповідно до якого ОСОБА_5 продав ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_5

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року, прийняте по цивільній справі №202/4652/15-ц, було скасовано.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року позовну заяву по цивільній справі №202/4652/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_14, третя особа Дніпропетровська міська рада про зобов'язання вчинити певні дії залишено без розгляду.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_13 посилалася на те, що у ОСОБА_3 не було правових підстав укладати вищезазначені договори купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2, після яких було укладено наступні договори купівлі-продажу, тому відчуження вказаного будинку є неправомірним та порушує права позивача.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для витребування спірного домоволодіння у ОСОБА_1 та відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2, оскільки в цій частині позивачем не вірно обрано передбачений п.2 ч.1 ст.16 ЦК України спосіб захисту своїх прав. Позовні вимоги ОСОБА_2 в частині зобов'язання державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_3, не були задоволені судом першої інстанції, оскільки, пред'явивши позовні вимоги до вищезазначених осіб, позивач не включила їх до складу відповідачів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 377 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема, пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Абзацами 1, 3 пункту 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Матеріалами справи встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з власності ОСОБА_2 не з її волі. Так, рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_14 визнано недійсними договори дарування частин житлового будинку від 16 березня 2015 року, що були укладені між ОСОБА_12 та ОСОБА_2, зобов'язано державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі вказаних договорів дарування ; визнано за ОСОБА_3 без додаткових актів вводу об'єкту в експлуатацію право власності на будівлю садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_6; зобов'язано державного реєстратора скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Шклярука Д.С. по справі №202/6210/15-к, на вказане нерухоме майно.

На підставі вказаного рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 було здійснено відчуження спірного будинку. За останнім правочином право власності на будинок АДРЕСА_6 перейшло до ОСОБА_1

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року, ухвалене по цивільній справі №202/4652/15-ц, було скасовано. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року позовну заяву по цивільній справі№202/4652/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_14, третя особа Дніпропетровська міська рада, про зобов'язання вчинити певні дії залишено без розгляду.

Зазначені обставини свідчать про те, що спірний будинок вибув з власності ОСОБА_2 не з її волі, тому висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для його витребування у ОСОБА_1 є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не є правомірним власником спірного будинку, тому вона не мала права на пред'явлення позову про витребування майна, колегією суддів досліджено, однак вони спростовуються матеріалами справи, яка не містить доказів про скасування чи оспорення ким-небудь права власності ОСОБА_2 на спірний будинок на підставі договорів дарування, укладених з ОСОБА_12 Посилання апелянта на те, що відносно ОСОБА_12 було порушено кримінальну справу щодо заволодіння будинком шахрайським шляхом, не впливають на вирішення спору по суті, оскільки станом на теперішній час вказана справ не розглянута, вирок по ній не ухвалений.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 пред'явлено позов про визнання недійсним договору про відчуження спірного нерухомого майна.

Колегія суддів зауважує, що судом правильно застосовано правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. А саме, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (пункт 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Тобто, на підставі наведеного, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного будинку.

Також правильним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації спірного будинку.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, відповідає завданню цивільного судочинства, ухвалено на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375,382-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Судді: Н.М.Деркач

Л.О.Каратаєва

І.Ю.Ткаченко