ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 року м. Київ

справа № 357/5174/18

провадження № 22-ц/824/2126/18

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В. (суддя-доповідач)

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Шуляку Д.О.

сторони :

заявник -ОСОБА_1

заінтересована особа: Білоцерківський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року у складі судді Бондаренко Н.В., повний текст складений 13.07.2018 року,

встановив:

У травні 2018 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту, заінтересована особа Білоцерківський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області та просив встановити юридичний факт його постійного проживання на території України станом на 24.08. 1991 рік і по даний час.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року заяву задоволено.

Встановлено юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Спітак Республіка Вірменія, на територія України станом на 24.08.1991 року по даний час.

Не погоджуючись з таким рішенням, Управління Державної міграційної служби України в Київській області в особі Білоцерківського районного відділу звернувся з апеляційною скаргою, просить рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні заяви. Посилається що у справі відсутнє документальне підтвердження проживання заявника на території України на законних підставах.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник заявника заперечував проти задоволення скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що дослідженими в суді доказами стверджується факт постійного проживання заявника в місті Біла Церква, Київської області, тобто, на території України, станом на 24.08.1991 року.

Заявник, в якості доказів, звертаючись до суду з даною заявою, надав довідку Білоцерківської загальноосвітньої школі І-ІІІ ступенів № 7 про те, що він з 04.02.1991 р. по 19.03.1993 р. навчався у школі, копію перекладу з вірменської паспорту, з якого вбачається, що 08.12.1992 року ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина Вірменської Радянської Соціалістичної Республіки, серії НОМЕР_1, свідоцтво про народження, картку фізичної особи платника податків, з якої вбачається, що 01.04.2010 року ОСОБА_1 отримав ідентифікаційний код та був внесений Державною податковою адміністрацією України до Державного реєстру фізичних осіб, договір оренди квартири від 22.07.2010 року (а.с.6,7,8,13,31-34).

З тексту рішення суду першої інстанції вбачається, що задовольняючи заяву ОСОБА_1, суд встановив факт постійного проживання заявника на території України на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Проте, проаналізувавши матеріали справи та встановлені судом факти, колегія суддів вважає, що до такого висновку суд дійшов помилково, виходячи з наступного.

Так, у порядку ч. 2 ст. 293 ЦПК України суди встановлюють факти, що мають юридичне значення.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України від 18 січня 2001 р. «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 1,2 ч. 1ст. 3 цього Закону.

При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001р. № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень». Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ст. 1 Закону України «Про громадянство України» дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: «проживання на території України на законних підставах» - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; «безперервне проживання на території України» - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів.

Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001р. № 215/2001 в редакції від 27 червня 2006р. № 588/2006, передбачає, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до п.1ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає до відповідного органу заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням, зобов'язання припинити іноземне громадянство - для іноземців, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. При цьому при вирішенні питання про обґрунтованість заявленої вимоги суду, крім перевірки та встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, необхідно встановити той факт, що заявник подав до компетентного органу зобов'язання припинити іноземне громадянство письмово оформлену заяву іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданств) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України ( абз. 12 ст.1 Закону України «Про громадянство України»).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявник підтвердив належними доказами факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року по даний час.

Проте в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували факт саме постійного безперервного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991р.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 08.12.1992 року ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина Вірменської Радянської Соціалістичної Республіки, серії НОМЕР_1, при цьому судом не було враховано те, що заявником не надано ніяких доказів чи звертався заявник із заявою про припинення громадянства Вірменії до компетентних органів, оскільки заявник звернувся до суду з указаною заявою маючи намір набути громадянство України.

Не надано заявником відомостей де він проживав в спірний період часу та на якій правовій підставі. Інших документів про постійну чи тимчасову прописку на території України, або про реєстрацію на території України свого паспорту на той час, заявником не надано.

Сукупний аналіз зазначених вище матеріалів справи свідчить, про те, що суд дійшов помилкового висновку, що надані заявником докази підтверджують факт його саме постійного (безперервного) проживання на законних підставах на території України в період часу з квітня 1990р. по 24 серпня 1991р., а тому рішення суду слід скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,

постановив :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській областізадовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа: Білоцерківський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області, про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління Державної міграційної служби України в Київській області () судовий збір у сумі 528,60 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :