Справа № 369/8438/14-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/430/18 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 19 02.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 травня 2018 року Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів Волохова Л.А., Мельника Я.С.,

за участю секретаря: Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договорів недійсними, визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що 17 вересня 2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено два договори купівлі-продажу нерухомого майна: за одним із договорів вона продала відповідачу садовий будинок АДРЕСА_1, за іншим - земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0606 га за цією ж адресою. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач ОСОБА_2 посилалась на те, що вищевказані договори мають бути визнані недійсними, оскільки в момент укладення договорів купівлі-продажу вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Зазначала, що вона є людиною похилого віку (81 рік), має слабке здоров'я, приймає тривалий час сильнодіючі медичні препарати і антидепресанти. Вважає, що відповідач ОСОБА_3 скористався її станом з метою незаконного заволодіння майном, бо при укладенні договору жодних коштів від відповідача вона не отримувала, після укладення договору її життя жодним чином не змінилось і вона продовжила проживати в будинку, що, у свою чергу, свідчить про вибуття майна з її володіння поза її волею.

Крім того, позивач посилалась на те, що має вади зору, однак при укладенні договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки нотаріус всупереч вимог інструкції не прочитала їй вголос текст договору та не зробила про це відповідні відмітки, в зв'язку з чим дії нотаріуса мають бути визнані неправомірними.

Також ОСОБА_2 вказувала на те, що оспорювані договори купівлі-продажу згідно ст.235 ЦК України є удаваними, бо вчинені для приховання іншого правочину - договору позики, укладеного 16 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за яким ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 у власність 993 187,83 грн. З метою забезпечення виконання умов договору позики ОСОБА_5 надала в заставу ОСОБА_4 транспортні засоби, про що укладені відповідні договори. Свої зобов'язання станом на 21 вересня 2012 року ОСОБА_5 виконала та повернула ОСОБА_4 кошти в розмірі 80 080 євро. 17 вересня 2012 року ОСОБА_4 написала розписку про обмін заставленого рухомого майна на нерухоме майно, а тому оспорювані договори купівлі-продажу є безгрошовими, що суперечить їх природі, та направлені на настання інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що вказані у договорах.

У зв'язку із наведеним ОСОБА_2 просила суд визнати неправомірними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. при посвідченні нею договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0606 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 17 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований в реєстрі за №2315; визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку загальною площею 117,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 17 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований в реєстрі за №2310; зобов'язати ОСОБА_3 повернути їй у власність земельну ділянку та садовий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2015 року було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та визнано недійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку, в задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення її позову. В скарзі ОСОБА_2 посилалась на безпідставне відхилення судом першої інстанції наявних в справі письмових доказів у вигляді висновку судово-психіатричної експертизи №12ц від 18.02.2015 року, проведеної на підставі ухвали суду, висновків фахівця №6 та №6-а від 09.03.2016 року, які підтверджують підстави її позовних вимог, та допущені судом порушення норм процесуального права, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про відмову в позові.

В суді апеляційної інстанції представники позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, апеляційну скаргу підтримали та з викладених в ній підстав просили про її задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечив, зазначивши, що суд справу розглянув повно та об'єктивно, а надані позивачем на підтвердження її вимог письмові докази не є належними та допустимими. При цьому зазначили, що при укладенні 17 вересня 2012 року оспорюваних договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки порушень порядку укладення договорів допущено не було, тому підстави для визнання їх недійсними в судовому порядку відсутні.

Представник третьої особи ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 вересня 2012 року між ОСОБА_2, як продавцем, та ОСОБА_3, як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0606 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований в реєстрі за №2315 (том 1, а.с.34-37).

Також, 17 вересня 2012 року між ОСОБА_2, як продавцем, та ОСОБА_3, як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу садового будинку загальною площею 117,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований в реєстрі за №2310 (том 1, а.с.28-33).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, однак з такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

За ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину.

Пунктом 16 Постанови передбачено, що правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справи за ухвалою суду від 02 грудня 2014 року (том 1, а.с.159) було призначено та проведено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання про те, чи могла ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання оспорюваних договорів купівлі-продажу 17 вересня 2012 року.

Згідно висновку судово-психіатричного експерту №12ц від 18.02.2015 року (том 1, а.с.177-179) ОСОБА_2 протягом останніх років, а також в період підписання договорів купівлі-продажу 17 вересня 2012 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Докази згідно вимог ст.ст. 77 - 80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції відхилив висновок судово-психіатричного експерта від 18.02.2015 року та надані позивачем письмові докази, взявши до уваги натомість медичну довідку про проходження ОСОБА_2 обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів №727 від 16.12.2011 року (том 1, а.с.144).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду щодо відхилення висновку судово-психіатричного експерта від 18.02.2015 року, як доказу, з підстав виходу експертів при його складанні за межі повноважень та в зв'язку з непроведенням ними безпосереднього огляду ОСОБА_2, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судово-психіатрична експертиза призначена та проведена відповідно до положень цивільного процесуального законодавства, зокрема експертиза призначена за ухвалою суду, експерти попереджені про кримінальну відповідальність, висновок є чітким та зрозумілим. З висновку вбачається, що при її проведенні експертна комісія повно і об'єктивно дослідила всю наявну медичну документацію та інші обставини у справі. Зокрема, згідно п.20 висновку комісією досліджено три медичні карти ОСОБА_2 та 14 медичних висновків, довідок, витягів, починаючи із січня 2011 року, в тому числі висновки та результати огляду психіатрів, а також безпосередньо проведено обстеження експертами самої ОСОБА_2, результати яких повно і об'ємно відображені у висновку (том 1, а.с.178 зв.).

Посилання суду в рішенні на те, що експертами не досліджувався стан, в якому перебувала позивачка на час укладення оспорюваних договорів, спростовуються висновком експертизи, з якого вбачається, що експертами досліджувався стан хворої за період, починаючи із січня 2011 року, що відображено в описовій частині висновку (том 1, а.с.178). Крім того у резолютивній частині висновку чітко вказано, що ОСОБА_2 в період підписання договорів купівлі-продажу 17 вересня 2012 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла, тобто відповідь на поставлене перед ними судом питання експерти надали (том 1, а.с.179).

Необгрунтованими при цьому є посилання суду в якості доказу на довідку №727 Психоневрологічного диспансеру №2 про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів від 16.12.2011 року, відповідно до якої ОСОБА_2 на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, оскільки у вказаній довідці лише зазначено, що за медичною допомогою ОСОБА_2 не зверталася і на обліку не перебуває (том 1, а.с.144). При цьому, у довідці взагалі відсутні відомості про огляд ОСОБА_2 лікарем (тобто реальний медичний огляд), що, таким чином, не спростовує обставини, викладені у висновку судово-психіатричного експерта. Крім того, згідно висновку фахівця № 6-А від 09.03.2016 року, складеного на замовлення позивача (том 2, а.с.115-117), медична довідка форми 122-2/0 «Про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів» була заповнена з порушенням правових вимог щодо її оформлення та видана безпідставно, так як ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, не підпадає під категорію осіб, що зазначені в Постанові Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2000 року № 1465 у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 19.10.2012 року №924 «Про затвердження Порядку проведення обов'язкових попередніх та періодичних психіатричних оглядів і переліку медичних психіатричних протипоказань щодо виконання окремих видів діяльності (робіт, професій, служби), що можуть становити безпосередню небезпеку для особи, яка провадить цю діяльність, або оточуючих». Дана медична довідка, яка була оформлена 16.12.2011 року (за 9 місяців до укладання оспорюваних договорів купівлі-продажу 17.09.2012 року), не відображає психічний стан ОСОБА_2 на день укладання оспорюваних договорів.

На підтвердження своїх доводів позивачем суду також надано висновок фахівця лікаря - судово-психіатричного експерта № 6 від 09.03.2016 року (том 2, а.с.105-113) з приводу встановлення обґрунтованості висновку судово-психіатричного експерта від 18.02.2015 року, складеного експертами відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ КОР «ОПНМО», яким встановлено, що експерти провели детальний ретроспективний експертний аналіз динаміки психічного стану підекспертної, який дав можливість визначити її психічний стан 17.09.2012 року на підставі даних медичної документації. Експерти визначили, що ОСОБА_2 під час підписання договорів купівлі-продажу 17 вересня 2012 року перебувала в хворобливому психічному стані, що був обумовлений психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) з інтелектуально-мнестичним зниженням, яке досягало ступеню слабоумства. Глибина психічних розладів, яка спостерігалася у підекспертної, була такою, що ОСОБА_2 під час складання/підписання договорів купівлі-продажу 17 вересня 2012 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла. Тобто, відповідно до ст. 225 ЦК України, ОСОБА_2 на час укладання правочинів 17.09.2012 року юридично не була позбавлена дієздатності, але перебувала в хворобливому психічному стані, обумовленому тяжким психічним розладом, який фактично позбавляв її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зробивши висновок про те, що «ОСОБА_2 протягом останніх років, а також в період підписання договорів купівлі-продажу 17 вересня 2012 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла» експерти по суті не вийшли за межі своїх повноважень, а лише скористались правом зробити додаткові висновки до поставлених судом питань, якщо вони мають значення для вирішення справи (відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз).

Доказів, достатніх та допустимих, які б спростували вищевказані обставини, відповідачем ОСОБА_3 суду надано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В судовому засіданні апеляційним судом представнику відповідача було роз'яснено право заявити клопотання про призначення по справі повторної судово-психіатричної експертизи в зв'язку з невизнанням відповідачем наявного в справі висновку судово-психіатричного експерту №12ц від 18.02.2015 року (том 1, а.с.177-179). Разом з тим, представник ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначила, що подане ними суду першої інстанції клопотання про призначення по справі повторної судово-психіатричної експертизи, наявне в матеріалах справи, вони не підтримують і просила апеляційний суд це клопотання не розглядати, тому апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, бере до уваги лише наявні в справі докази.

Враховуючи доведеність в судовому засіданні належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами обставин, на які позивач ОСОБА_2 посилалась як на підставу своїх вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, беручи до уваги ненадання відповідачем ОСОБА_3 достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заявлених до нього вимог позивача, висновок суду про недоведеність вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, укладених 17 вересня 2012 року між нею та ОСОБА_3, є помилковим та таким, що не відповідає обставинам справи та спростовується її матеріалами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи те, що висновки, викладені у рішенні суду в частині відмови у визнанні недійсними договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду в цій частині з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих вимог ОСОБА_2, зважаючи на їхню доведеність належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, неспростованими відповідачем.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 скасуванню не підлягає, виходячи з наступного.

Так, вимоги позивача про порушення приватним нотаріусом вимог Порядку вчинення нотаріальних дій в зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не було прочитано вголос тексту підписаних правочинів, не зважаючи на наявні у неї проблеми із зором, є необґрунтованими, що вбачається з наступного.

Відповідно до глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, перед підписанням документа нотаріус зобов'язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників). При вчиненні нотаріальних дій, що потребують прикладення власноручного підпису, нотаріус перевіряє справжність підпису цих осіб шляхом їх ідентифікації з документами, визначеними статтею 43 Закону. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору і внаслідок цього не має змоги прочитати документ, нотаріус прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Якщо така особа письменна, вона сама підписує документ. Підпис особи або її представника, у разі необхідності свідка, перекладача на нотаріальному документі виконується власноручно. Використання факсимільного підпису не допускається.

При розгляді справи позивачка та її представники посилались на вади зору ОСОБА_2, які при підписанні правочинів унеможливили прочитання нею договорів, разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин суду не надали, в зв'язку з чим ці вимоги обґрунтовано судом залишені без задоволення.

Правильним є і висновок суду першої інстанції про відхилення доводів позивача про безгрошовість договорів купівлі-продажу, укладених між нею та відповідачем 17 вересня 2012 року, оскільки ці доводи позивачем належними та допустимими доказами підтверджені не були, як не були підтверджені нею і доводи про удаваність укладених між сторонами договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у визнанні недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки в зв'язку з невідповідністю висновків суду в цій частині обставинам справи, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих вимог позивача. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2017 року в частині відмови у визнанні недійсними договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0606 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 17 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований в реєстрі за №2315.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку загальною площею 117,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 17 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований в реєстрі за №2310.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: