АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/5477/17 22-ц/774/1164/К/18А
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/5477/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 13 березня 2018 року, яке ухвалено суддею Черновою Н.В. о 12 годині 26 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 15 березня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що у 2008 році йому, разом із сімєю у складі трьох осіб, на підставі ордеру №28 від 02.06.2008 року була надана квартира АДРЕСА_1. У вказаній квартирі він разом із відповідачем мешкали з 24.06.2008 року як члени сімї, але шлюб між ним укладений не був. У сторін є спільна дитина донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання якої також зареєстроване у вказаній квартирі. До кінця листопада 2013 року відповідач постійно мешкала у цій квартирі, але у листопаді 2013 року добровільно припинила користуватись житлом і почала мешкати за іншою адресою. Відповідач самостійно прийняла рішення про припинення мешкання у ІНФОРМАЦІЯ_2, перешкод у користуванні квартирою позивач не чинив. Добровільно знятись з реєстраційного обліку відповідач не бажає. Позивач здійснює оплату комунальних послуг нарахованих на всіх зареєстрованих у спірній квартирі, що є обтяжливим для нього.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою 53 у будинку 34 по вул. Володимира Великого у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, а також зобовязати відділ реєстрації проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради зняти відповідача з реєстрації у вказаній квартирі.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 13 березня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою № 53 в будинку № 34 по вулиці Володимира Великого в м. Кривому Розі Дніпропетровської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 320 грн. 00 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне встановлення судом обставин справи та на неналежну оцінку доказів по справі. Зокрема, судом не було враховано того, що відповідач була змушена покинути спірну квартиру через неприязні стосунки з позивачем, у звязку з чим вона зверталася до поліції. При цьому, відповідач наголошує на тому, що у 2013 році вони збиралися здійснити приватизацію спірної квартири та, на її думку, позивач спеціально створив для неї умови, які унеможливлювали її проживання у квартирі, для того, щоб вона не приймала участь у приватизації квартири.

Відповідач просить суд апеляційної інстанції допитати у якості свідка ОСОБА_4, яку не було допитано судом першої інстанції у звязку з її відрядження, однак вона може надати пояснення щодо стосунків, які склалися у сторін по справі.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_5.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_5.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6, які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, позивача ОСОБА_1, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживала в квартирі з листопада 2013 року - більше 6 місяців, а також з того, що відповідач самостійно виїхала зі спірної квартири та нею не доведено наявність перешкод у користуванні цією квартирою з боку позивача.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно ордера № 28 від 02.06.2008 року, ОСОБА_1 з сімєю з трьох осіб у складі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано право на зайняття квартири з двох кімнат, житловою площею 29,87 м.кв., за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Мелешкіна (на теперішній час ОСОБА_7)АДРЕСА_2 (а.с. 10).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Відповідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №1333 від 14.02.2017 року, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 11).

Згідно довідок з місця проживання про склад родини та прописку від 28.02.2013 року, ОСОБА_1 прописаний у АДРЕСА_3 (на теперішній час ОСОБА_7) в м. Кривому Розі. Разом із ним у вказаній квартирі прописані ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (а.с. 36,40).

Відповідно до договору найму житлових приміщень у будинках державного та комунального житлового фонду від 01.03.2013 року, укладеного між КП ЖЕО № 35 та ОСОБА_1, КП ЖЕО №35 надало ОСОБА_1 та членам його сімї у користування житло за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Мелешкіна (на теперішній час ОСОБА_7)АДРЕСА_4, загальною площею 64,5 кв.м. (а.с. 43-45).

Згідно акту від 20.09.2017 року, складеного мешканцями будинку № 34 по вулиці В.Великого в м. Кривий Ріг, ОСОБА_2 у АДРЕСА_5 не проживає з листопада 2013 року (а.с. 12).

Постановою прокурора прокуратури Саксаганського району м. Кривого Рогу від 08.01.2013 року, кримінальне провадження №0000453 від 29.12.2012 року закрито у звязку із відмовою потерпілої ОСОБА_2 від обвинувачення (а.с.33).

Згідно акту від 02.12.2017 року, складеного мешканцями буд. 2 по б-ру Вечірньому в м. Кривий Ріг, ОСОБА_2 разом із донькою ОСОБА_3 починаючи з листопада 2013 року проживають в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 34).

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини що склались між сторонами врегульовані Житловим кодексом України.

Так, частиною 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вказаною статтею ЖК України передбачено підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців.

Згідно ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення.

В пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верхового Суду України № 2 від 25.12.1992 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином за змістом, вказаних норм матеріального права передбачено, що обовязковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є її не проживання в житловому приміщенні понад шести місяців без поважних на те причин.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 не має ключів від квартири АДРЕСА_7 та не проживає у ній протягом більш ніж шести місяців у звязку з неприязними стосунками з колишнім цивільним чоловіком, тобто, відповідач змушена була залишити спірну квартиру через сімейні обставини.

При цьому, іншого житла відповідач ОСОБА_2 на праві власності або ж праві постійного користування не має.

Отже, відсутність відповідача в спірній квартирі більше шести місяців, з зазначених нею мотивів, свідчить що вона не проживає у спірній квартирі з поважних причин та позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню, оскільки підстав передбачених ст. 71 ЖК України для визнання ОСОБА_2 такою, що втратили право користування жилим приміщенням не встановлено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про зобовязання відділу реєстрації проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради зняти ОСОБА_2 з реєстрації у спірній квартирі є похідними від позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, а тому теж не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 1 057,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 13 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1 057 (одна тисяча пятдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 25 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: