Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 529/1060/16-ц

провадження № 61-29990 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_6;

представники відповідача: ОСОБА_7, ОСОБА_8;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 20 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Дорош А. І., Триголова В. М.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (далі - ФОП ОСОБА_6.) про захист прав споживачів та стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що у квітні 2016 року він вів переговори із відповідачем щодо умов і особливостей закупівлі кормів для годування курей (бройлерів). Відповідач повідомила йому про пільгову ціну на постачання необхідної йому крупи ПК 5-4 та іншої продукції, а також, що для придбання цієї продукції укладання письмового договору не вимагається, достатньо усних домовленостей. На розрахунковий рахунок відповідача він перерахував кошти у сумі 339 067 грн, проте продукцію він не отримав, кошти відповідачем не повернуті.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати його відмову від договору постачання кормів, укладеного із ФОП ОСОБА_6, та стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 339 067 грн.

Ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року у складі судді Гвоздика А. Є. позовні вимоги ОСОБА_4 про відмову від договору постачання, укладеного із ФОП ОСОБА_6, залишено без розгляду.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року у складі судді Гвоздика А. Є. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт укладення договору постачання позивачем не доведено. Позовні вимоги позивача про стягнення безпідставно набутих грошових коштів є вимогою майнового характеру, яка повинна розглядатися відповідно до вимог статті 109 ЦПК України 2004 року за місцезнаходженням відповідача, а позивачем подано позов до суду за місцем його проживання. Оскільки позовні вимоги позивача, з урахування уточнених позовних вимог, не ґрунтуються на Законі України «Про захист прав споживачів» і підстав для пред'явлення позову за місцем проживання позивача не було, тому вони задоволенню не підлягають.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 20 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_9 задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 339 067 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що між сторонами не встановлено наявність договірних правовідносин, а тому у силу статей 1212, 1213 ЦК України відповідач зобов'язана повернути позивачу безпідставно набуті кошти. Також апеляційний суд зазначив, що відмова в задоволені позову у зв'язку з порушенням позивачем правил територіальної підсудності є необґрунтованою, оскільки відповідно до пункту 2 частини першої статті 116 ЦПК України 2004 року, якщо після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду виявилося, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності, суд передає справу на розгляд іншому суду. Проте після початку розгляду справи по суті суд першої інстанції не наділений повноваженнями щодо передачі справи до іншого суду, а позивачем було подано заяву про залишення частини його позовних вимог, які містили посилання на Закон України «Про захист прав споживачів», після початку судом першої інстанції розгляду справи по суті.

У березні 2017 року ФОП ОСОБА_6подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач з метою розгляду справи з порушенням правил територіальної підсудності, передбачених статтею 109 ЦПК України 2004 року, змінював свої позовні вимоги. Підставою звернення до суду першої інстанції за адресою місця проживання позивача було посилання на Закон України «Про захист прав споживачів». У подальшому під час розгляду справи позивач змінив позовні вимоги та просив повернути безпідставно набуті кошти. Вважала, що суд першої інстанції вірно зазначив, що договірні відносини між сторонами відсутні й сторони заперечують їх існування. Відтак, заявлений позивачем позов мав розглядатися судом за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Крім того, посилався на те, що апеляційний суд не перевірив отримання відповідачем сплачених позивачем коштів.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши наведені вище норми матеріального права, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач отримала грошові кошти від позивача без відповідної правової підстави, договірні відносини між сторонами відсутні.

Подання позивачем позову з порушенням правил територіальної підсудності не є підставою для відмови в позові, а згідно з пунктом 2 частини першої статті 116 ЦПК України 2004 року є підставою для передачі справи на розгляд іншому суду. Проте після початку розгляду справи по суті суд першої інстанції не наділений повноваженнями щодо передачі справи до іншого суду, а позивачем було подано заяву про залишення частини його позовних вимог, які містили посилання на Закон України «Про захист прав споживачів», після початку судом першої інстанції розгляду справи по суті.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не перевірив отримання відповідачем коштів від позивача, безпідставні, оскільки відповідачем цей факт не заперечувався, в матеріалах справи наявні квитанції про перерахування позивачем коштів відповідачу (а.с. 4-11), а доказів на спростування тверджень позивача суду не надано (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність ухваленого рішення апеляційного суду не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 20 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк