АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 624/653/17

Провадження № 22-ц/790/1650/18

04 червня 2018 року

м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

при секретарі - Дашковської Н.К.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначає, що 26 травня 2016 року між нею та відповідачем укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів Київського районного у м. Полтава відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області зроблено запис за №63.

Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася дочка - ОСОБА_3.

Фактично шлюбні стосунки припинено з січня 2017 року, дитина проживає разом з нею. Спорів стосовно місця проживання дитини не було.

Весь цей час відповідач життям доньки не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні.

Спільне життя з відповідачем не склалося через те, що він весь цей час не мав постійного місця проживання, приїжджаючи до неї декілька разів на місяць. Дійсну заробітну платну приховував. Не виділяв в достатній кількості коштів на утримання дитини та ведення домашнього господарства. Щодо дитини не виконував батьківських обов'язків, через що в родині часто виникали сварки. Так як дитина знаходиться на штучному вигодовуванні, потребує відповідних курсів масажів, постійного медичного нагляду різними фахівцями та через постійну нестачу коштів вона була змушена вийти на роботу.

Також, перебуваючи ще в добрих стосунках, відповідач вмовив її взяти кредит на покупку двох мобільних телефонів їм обом, обіцяючи виплачувати кредит навпіл. Та, оскільки, з січня 2017 року шлюбні стосунки вони не підтримують відповідач не виплачує свою частину кредиту за телефон, яким користується.

Таким чином, відповідач не лише не надає достатніх коштів на утримання дитини, а ще й залишив її з кредитними зобов'язаннями.

Для відповідача це четвертий офіційний шлюб. Від першого шлюбу є син 2003 р. н., який знаходиться на утриманні своєї матері, оскільки вона підписала нотаріально завірену відмову від аліментів.

Від другого шлюбу у відповідача є донька 2008 р. н., але він офіційно був позбавлений батьківських прав.

В третьому шлюбі дітей не було.

В 2004 році проходив примусове лікування в Полтавській обласній психіатричній лікарні.

Вважає, що відповідач є емоційно нестабільною людиною, без моральних якостей та сімейних цінностей, тому така особистість не має права виховувати та впливати на свідомість їх спільної дитини.

З травня 2017 року відповідач постійно ображає та погрожує їй в особистій переписці, поводить себе агресивно, користуючись своєю посадою та службовими зв'язками.

Також відповідач наполягає на грошовій компенсації щодо будь-якої офіційної згоди як законного батька. Заперечує проти виїзду дитини разом з матір'ю як до родичів в АР Крим на відпочинок та оздоровлення, так і на працевлаштування за кордон, чим порушує права та свободи вільного волевиявлення та пересування.

В серпні 2017 року відповідач особисто та через свого адвоката почав наполягати на тому, щоб позивач віддала йому своє власне авто та дві тисячі доларів США за те, що він офіційно відмовиться від дитини.

За таких обставин вона наполягає на позбавленні відповідача батьківських прав відносно їх дитини.

В судове засідання сторони не з'явилися.

Заочним рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішенням мотивовано тим, що позивачкою не доведено в чому саме полягає злісне небажання відповідача виконувати свої обов'язки по вихованню дитини. Доказів застосування відносно нього попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини не надано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

Судом не було прийнято до уваги висновок Служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Безпідставно визнано неналежними доказами письмові заяви її матері, подруг та сусідки.

Поверхнево та не в повному обсязі досліджено скріни електронної переписки, аудіо записи розмов між нею та відповідачем.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, свідків, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Згідно вимог ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (ч.2 ст.164 СК України).

Відповідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ст. 3, ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР №789- ХІІ від 27 лютого 1991 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.п.15 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судовим розглядом встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 26 травня 2016 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась дочка ОСОБА_4.

Згідно рішення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 28 листопада 2017 року № 307 «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2.» затверджено висновок виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дочки ОСОБА_3 (а.с.53).

Відповідно до роз'яснень, які містяться в абз.2 п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов'язків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який може застосовуватися у виняткових випадках, а саме при доведеності винної поведінки, в даному випадку, батька дитини.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що фактично шлюбні стосунки припинено з січня 2017 року, дитина проживає разом з нею. Весь цей час відповідач життям доньки не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні.

Відповідно до положень ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків позивачкою надано заяви своєї матері, сусідки та подруг; скріни електронної переписки між невизначеними особами, скрінів переписки з відповідачем, в яких він, зі слів позивача, вимагає грошову компенсацію за будь-який його дозвіл у відношенні дитини і т.і. (а.с.10-13, 61-69, 72-80).

Допитані у якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - подруги позивачки - підтвердили, що відповідача не бачать тривалий час; останній раз бачили у пологовому будинку; дитиною не цікавиться, допомоги не надає.

Що стосується висновку органу опіки та піклування, то він не містить жодних посилань на обставини негативної поведінки відповідача щодо дитини. В даному висновку лише підтверджено наявність підстав для позбавлення батьківських прав, які на думку органу опіки та піклування існували на момент складання висновку 28 листопада 2017 року.

Наявність спору щодо майна між сторонами не може вважатись достатніми обставинами для позбавлення відповідача батьківських прав.

Суд на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто прав наданих батькам до досягнення їх дитиною повноліття на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на нього, який порушує батьківські обов'язки.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо своєї дитини та винятковості даного випадку, яка б свідчила про наявність підстав для застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу, у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо малолітньої дочки.

З урахуванням вищевикладеного, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суттєвими не являються і не дають суду підстав для зміни або скасування рішення, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 08 червня 2018 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко