Справа № 541/422/18
Провадження №2/541/433/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 травня 2018 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючої, судді - Куцин В. М.,

з участю секретаря - Борисенко М. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миргород в порядку загального провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

20 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона 04 січня 1966 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 та переїхала жити в м. Дзержинськ Житомирської області. В 1967 року вона народила сина, а в 1968 році разом із сином повернулася на батьківщину в с.Зубівка без чоловіка. З того часу вона його не бачила, не спілкувалась з ним.

З 1968 року вони припинили спільне проживання та шлюбні відносини, відповідач проживає окремо. В період із 1989 року по 2008 рік нею за власні кошти побудовано жилий будинок, сарай-гараж-літня кухня, сарай, погріб вбиральню та споруди за адресою АДРЕСА_1. В 2008 році введений в експлуатацію, а в 2014 році їй була передана у власність земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва обслуговування вищезазначеного житлового будинку та господарських будівель і споруд.

Позивач вважає, що оскільки житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами побудований за час їхнього окремого проживання, у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, відтак будинок є її особистою приватною власністю.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала просив їх задовольнити з підстав зазначених в позові

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився повторно, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через оголошення на сайті суду (а.с. 49, 62) про причини неявки суду не повідомив.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 беззаперечно стверджував, що ОСОБА_1 будинок в селі Зубівка по вулиці Миру будувала лише вона за власні кошти так як він особисто виконував певні будівельні роботи. Відповідач ніколи не проживав в селі Зубівка. Разом з позивачем проживали син та її мати.

Враховуючи згоду представника позивача, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст.223 ч.4 ЦПК України та ухвалення заочного рішення відповідно до ст.280 ЦПК України.

Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються належними та допустимими доказами.

04 січня 1966 року ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1) зареєструвала шлюб із ОСОБА_2,що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.30).

В листопаді 1989 року позивачу ОСОБА_1 виданий паспорт на земельну ділянку для забудови садиби в сільському населеному пункті Української РСР в селі Зубівка Миргородського району Полтавської області (а.с.6,7).

З 1989 року по 1991 рік відбувалось будівництво будинку позивачем, що підтверджується забірною карткою на будівельні матеріали, квитанціями про придбання будівельних матеріалів позивачем (а.с.8,10).

В 2004 році за адресою АДРЕСА_1 побудований садибний (індивідуальний) житловий будинок, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (а.с.11-14).

04 серпня 2008 року будинок прийнятий в експлуатацію, відповідно до акту державної прийомної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта (а.с.15).

26.09.2008 року видано свідоцтво на будинок по АДРЕСА_1 з господарськими спорудами на ім'я позивача ОСОБА_1 та проведена державна реєстрація права власності на будинок, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, про витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15,17, 20).

17.02.2016 року рішенням 5 сесії сьомого скликання Зубівської сільської ради Миргородського району Полтавської області в АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1 (а.с.18).

Позивачка із 1986 року проживала в с. Зубівка із своєю матір'ю та сином, що підтверджується виписками з погосподарських книг села Зубівка Зубівської сільської ради за 1986-1990 року, 1991-1995роки, 1996-2000 роки, 2001-2005 роки, 2006-2010 роки,2016-2018 роки (а.с. 23,24-29).

Відповідно до довідки Зубівської сільської ради Миргородського районувід 13.02.2018 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 не був зареєстрований та не проживав в АДРЕСА_1 (а.с.23).

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України та Конституцією України.

Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцеві положення СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

При розгляді даного спору, виходячи з часу реєстрації шлюбу сторін, часу набуття позивачем у власність будинку необхідно керуватися нормами Кодекс про шлюб та сім'ю України, Сімейного кодексу України.

Відповідно до статті 22, 24 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

До спільної сумісної власності не належить майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно з'ясувати джерело і час його придбання.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а також мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з положенням пунктів 3 частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 6 статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15, 16 грудня 2015 року №6-2710цс15.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбних відносинах з 04 січня 1966 року.

З показів свідка та матеріалів справи вбачається, що фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені з 1986 року (а.с.24).

Житловий будинок по вул. Миру (Леніна),28«А» с. Зубівка був збудований в період з 18.10.1989 по 18.10.1991 року, на підставі рішення виконкому Миргородської районної ради народних депутатів від 18 жовтня 1989 № 190 (а.с.7,8).

Право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами який прийнятий в експлуатацію 04 серпня 2008 року, зареєстроване в реєстрі права власності на нерухоме майно 26 вересня 2008 року за ОСОБА_1 (а.с.16-17).

Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, був побудований позивачем за час окремого проживання з відповідачем у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, за рахунок коштів особисто позивача, без участі відповідача, а тому не є майном яке може належати на праві спільної сумісної власності подружжю, та є особистою приватною власністю ОСОБА_1

Враховуючи викладене, вимоги позивача про визнання спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, особистою приватною власністю є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Позивач не вимагає компенсації понесених нею судових витрат по справі.

Виходячи з принципу диспозитивності, передбаченого положенням ч. 3 ст. 13 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

Керуючисьстаттями 22, 24 КпШС України, ст. 57, 60, 61 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10-13,81,141,263-265,268,280-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати житловий будинок з надвірними спорудами №28 "А" по вул. Миру в с. Зубівка Миргородського району Полтавської області особистою приватною власністю ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_3 уродженки с. Зубівка Миргородського району Полтавської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через Миргородський міськрайонний суд на протязі тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками, що не були присутні при його проголошенні у той же строк з моменту отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: В. М. Куцин