Постанова

Іменем України

25 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 640/10074/16-ц

провадження № 61-16756св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 18 січня 2017 року у складі судді Ніколаєнко І. В. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Гуцал Л. В., Котелевець А. В., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки на час навчання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що її батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 25 липня 2000 року. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 18 травня 2007 року з відповідача стягнуто аліменти на її утримання до досягнення нею повноліття. 26 квітня 2016 року вона досягла повноліття. Після закінчення школи вона продовжує навчатися в Житлово-комунальному коледжі Харківського національного університету міського господарства імені О. М. Бекетова (далі - Житлово-комунальний коледж ХНУМГ імені О. М. Бекетова), є студенткою 2-го курсу денної форми навчання та потребує матеріальної допомоги, яку відповідач має можливість надавати, однак у добровільному порядку не надає. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходу, починаючи з 27 квітня 2016 року і до закінчення нею навчання, але не більш як до досягнення двадцяти трьох років.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 18 січня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти на її утримання у зв'язку з продовженням навчання у твердій грошовій сумі в розмірі 1 тис. грн, але не менше 30 % прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи з 23 червня 2016 року до досягнення двадцяти трьох років. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у зв'язку з навчанням потребує матеріальної допомоги. Відповідач має можливість надавати таку допомогу, оскільки він особисто підтвердив той факт, що має постійне місце служби за контрактом у Збройних Силах України та отримує офіційний дохід у розмірі 8 800 грн на місяць. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліментів з 27 квітня 2016 року, місцевий суд обґрунтував це тим, що право на отримання аліментів може виникнути тільки за наслідком розгляду справи судом, починаючи з дня звернення з позовом до суду.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Харкова від 18 січня 2017 року змінено, викладено другий абзац резолютивної частини рішення в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти на її утримання на період навчання в розмірі 1/10 частини всіх видів доходу ОСОБА_5 щомісячно, починаючи з 23 червня 2016 року і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_4 двадцяти трьох років». В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача на період її навчання. Разом з тим, суд апеляційної інстанції не погодився з висновком місцевого суду в частині способу стягнення аліментів, оскільки правові підстави для стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі відсутні. Також апеляційний суд зазначив, що відповідач не заявляв про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, а висловлена ним у судовому засіданні позиція щодо можливості надання дочці допомоги у розмірі 500 грн на місяць не може розцінюватися як заява у розумінні статті 184 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

У травні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Харкова від 18 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 навчається у Житлово-комунальному коледжі ХНУМГ імені О. М. Бекетова на 2-му курсі денної форми навчання (бюджет), отримує стипендію, контракт не оплачує, мешкає в гуртожитку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із Київського районного суду міста Харкова.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 квітня 2018 року справу № 640/10074/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області 08 лютого 2013 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Таким чином, обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 була студенткою 2-го курсу денної форми навчання Житлово-комунального коледжу ХНУМГ імені О. М.Бекетова (наказ про зарахування від 11 серпня 2015 року № 1036-03), дата закінчення навчання 31 січня 2018 року, що підтверджується довідкою Житлово-комунального коледжу ХНУМГ імені О. М. Бекетова від 22 квітня 2016 року № 121.

Згідно з довідкою ХНУМГ імені О.М.Бекетова від 15 листопада 2016 року № 8/1768 ОСОБА_4 навчається в Житлово-комунальному коледжі ХНУМГ імені О. М. Бекетова на 3-му курсі ЖКК-ЗБ-15/3, денне навчання-бюджет, дохід: за травень 2016 року складає - 622 грн; червень 2016 року - 671 грн 45 коп.; липень 2016 року - 622 грн; серпень 2016 року - 622 грн; вересень 2016 року - 662 грн 43 коп.; жовтень 2016 року - 622 грн 62 коп.

Судами встановлено, що відповідач має постійне місце служби за контрактом у Збройних Силах України та отримує офіційний дохід у розмірі 8 800 грн на місяць, а також має на утриманні неповнолітню дитину від другого шлюбу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з мотивами якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 внаслідок продовження навчання потребує утримання від своїх батьків, в тому числі й від батька. ОСОБА_5 може надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній дитині.

Разом з тим суд апеляційної інстанції не погодився з висновками місцевого суду в частині стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі, оскільки такі висновки зроблені у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та в порушення норм матеріального права.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 заявлено вимоги про стягнення з відповідача аліментів на її утримання у частці від доходу, а саме в розмірі 1/4 частини доходу батька. Відповідач не заявляв про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, взагалі заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.

Згідно із статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов'язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Змінюючи рішення місцевого суду в частині визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, суд апеляційної інстанції, врахувавши, що позивач навчається на бюджетній формі, отримує стипендію, а також матеріальний та сімейний стан відповідача, можливість надання допомоги матір'ю на утримання дитини, дійшов обґрунтованого висновку, що аліменти в розмірі 1/10 частини заробітку (доходу) ОСОБА_5 відповідають потребам ОСОБА_4 у допомозі батька та можливостям останнього надавати таку допомогу.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-214, 303, 304, 316 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про відсутність у ОСОБА_4 потреби в матеріальній допомозі у зв'язку з навчанням спростовуються встановленими судами обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401, частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 18 січня 2017 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов