Справа № 465/674/17 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/609/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

за участі секретаря: Куцика І.Б.

з участю: прокурора Панькевича Р.В., представника ОСОБА_2- ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської місцевої прокуратури № 3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 Володимирвани до ОСОБА_2 про спонукання до укладення договору та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

08 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про спонукання до укладення договору у якому просила зобов»язати ОСОБА_2 укласти з нею догвори купівлі-продажу квартир №5 та №6 в будинку №48 по вул.Кондуктрській у м. Львові на умовах попередніх договорів купівлі-продажу квартир, які укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 18 квітня 2016 року (а.с.2-3).

16 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності у якому просив визнати за ним право власності в цілому на житловий 8-квартирний будинок загальною площею 1 102,3 кв.м, який знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Кондукторська, 48 та складається з:

квартири №1 загальною площею 74,2 кв.м

квартири №2 загальною площею 60,4 кв.м

квартири №3 загальною площею 73,7 кв.м

квартири №4 загальною площею 61,1 кв.м

квартири №5 загальною площею 74,7 кв.м

квартири №6 загальною площею 60,8 кв.м

квартири №7 загальноюплощею150,7 кв.м - квартири №8 загальною площею 117,8 кв.м нежитлових приміщень в підвалі, цокольному поверсі та сходовій позначених на плані літ.: І, II, III, IV, V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII, XIV, XV, XVI, XVII, XVIII, XIX,

XX, XXI, XXII, XXIII, XIV, XV, XVI.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про спонукання до укладення договору - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в цілому на житловий 8-квартирний будинок загальною площею 1 102,3 кв.м, який знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Кондукторська, 48 та складається з:

квартири №1 загальною площею 74,2 кв.м

квартири №2 загальною площею 60,4 кв.м

квартири №3 загальною площею 73,7 кв.м

квартири №4 загальною площею 61,1 кв.м

квартири №5 загальною площею 74,7 кв.м

квартири №6 загальною площею 60,8 кв.м

квартири №7 загальноюплощею150,7 кв.м - квартири №8 загальною площею 117,8 кв.м нежитлових приміщень в підвалі, цокольному поверсі та сходовій позначених на плані літ.: І, II, III, IV, V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII, XIV, XV, XVI, XVII, XVIII, XIX,

XX, XXI, XXII, XXIII, XIV, XV, XVI.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 8 000 грн.судового збору.

Рішення суду оскаржила Львівська місцева прокуратура №3.

В апеляційній скарзі посилається на те, позивачем за зустрічним позовом не надано доказів введення будинку по вул. Кондукторській, 48 у м. Львові в експлуатацію у встановленому законом порядку і набуття цим майном статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права.

Вказує, що суд не надав належної оцінки вищевказаним фактам бездіяльності позивача за зустрічним позовом, при тому, що необґрунтовані твердження ОСОБА_2 про неможливість зареєструвати декларацію про готовність цього будинку до експлуатації та отримати правовстановлюючі документи на збудоване майно судом безпідставно визнано достатньою правовою підставою для пред'явлення зустрічного позову ОСОБА_2

Також зазначає, що судом не було враховано, що належним відповідачем у справі про самочинне будівництво має бути Львівська міська рада, до компетенції якої та її виконавчих органів, зокрема належить здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територію.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Панькевича Р.В. на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року скасуванню частково на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що будівництво будинку по вул.Кондукторській,48 у м. Львові проведено на земельній ділянці яка належить ОСОБА_2, є завершеним, відповідає будівельним нормам та здійснене відповідно до проекту, який пройшов державну експертизу і не порушує права інших осіб.

З таким висновком суду повністю погодитися не можна виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Як роз»яснено у п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) (надалі Постанови), при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

У п.5 (Постанови) зазначено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинного збудованого об»єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

У п.9 Постанови зазначено, що за загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). У зв»язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об»єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві обставини щодо звернення позивача до інспекції державного державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об»єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об»єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред»явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі (п.10 Постанови).

У справах, пов»язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

Разом з цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п»ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов»язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними (п.12 Постанови).

На підставі ч. 3 ст. 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК) (п.14 Постанови).

Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам (п.16 Постанови).

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 цього Закону) (п.21 Постанови).

Враховуючи, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, строк позовної давності на вимоги проведення перебудови самочинно збудованого чи такого майна, що будується, житлового будинку, прибудови до нього, будівлі, споруди чи іншого нерухомого майна, а також про знесення таких об»єктів не вважається пропущеним незалежно від тривалості часу, який минув після закінчення чи початку будівництва (п.29 Постанови).

Судом та матеріалами справи установлено, що ОСОБА_2 являється власником земельної ділянки та будинку по вул. Кондукторській, 48 у м. Львові на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 27 листопада 2014 року та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за №3769. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

19 червня 2015 р. Управлінням архітектури Департаменту містобудування Львівської ради було видано ОСОБА_2 містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на вул. Кондукторській, 48 у м. Львові - для будівництва багатоквартирного житлового будинку з підвальним поверхом і підземним гаражем на вул. Кондукторській, 48 зі знесенням існуючого будинку. У п.10 (Основні техніко-економічні показники об'єкта будівництва) вказаних містобудівних умов та обмежень, в графі «Поверховість:» зазначено: «4 з мансардою та підвалом і підземним гаражем».

Керуючись вихідними даними, що містились у містобудівних умовах та обмеженнях, проектувальником - ТзОВ «Капітель К», було виготовлено проектну документацію «Будівництво багатоквартирного 4-ох поверхового житлового будинку з підвальним поверхом і підземним гаражем, мансардою та демонтажем існуючого будинку на вул. Кондукторській, 48 у м. Львові».

17 вересня 2015р. Департаментом ДАБІ у Львівській області було зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт.

Рішенням головного інспектора будівельного нагляду Департаменту ДАБІ у Львівській області №27/04-1-Д від 27 квітня 2016 р. було скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт, у зв»язку з відхиленням від проекту, однак незважаючи на це ОСОБА_2 здійснив добудову будинку без прийняття його в експлуатацію.

В той же час, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об»єктів, що здійснюється власниками або користувачами земель них ділянок (п.5 ч.5 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Також відповідно до п.1.1. ДБН А.3.1-3-94 Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів. Основні положення», затверджених наказом Держкоммістбудування України 05 жовтня 1994 №48, закінчені будівництвом і підготовлені до експлуатації відповідно до затвердженого проекту об»єкти підлягають введенню в експлуатацію в порядку, який встановлений чинним законодавством.

При цьому, ч.8 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об»єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.

Аналогічна норма закріплена п.12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів від 13 квітня 2011 року №461.

Водночас, визнання права власності на об»єкт незавершеного будівництва , не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачена.

За таких обставин у суду першої інстанції не було правових підстав для застосування ч.5 ст.376 ЦК України та визнання права власності за ОСОБА_2 на житловий багатоквартирний будинок по вул.Кондукторській,48 у м. Львові.

При ухвалі оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було врахованоте, що ОСОБА_2 не зверталося до компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право, під час розгляду справи в суді не ставив питання про залучення до справи органу місцевого самоврядування в особі Львівської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, оскільки рішення по справі впливають на їх права та обов»язки.

За вказаних обставин, у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення зустрічного позову.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржувалося, тому не було предметом розгляду в суді апеляційної інстанції.

З врахуванням наведеного, апеляційна скарга керівника Львівської місцевої прокуратури №3 підлягає до задоволення, рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 скасуванню на підставі п.2 ч.1 ст. ст.374 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового

Керуючись ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури № 3 - задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь прокуратури Львівської області 12 000 гривень судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2018 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_8