Постанова

Іменем України

11 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 199/2231/16-ц

провадження № 61-15141св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Приватне багатопрофільне підприємство «Енерго-Імпекс»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Приватного багатопрофільного підприємства «Енерго-Імпекс» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року у складі судді Якименко Л. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Приватного багатопрофільного підприємства «Енерго-Імпекс» (далі - ПБП «Енерго-Імпекс») про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що з 02 серпня 2010 року по 16 листопада 2015 року він працював на посаді заступника директора виробництва ПБП «Енерго-Імпекс». Керівництво підприємства в особі директора ПБП «Енерго-Імпекс» ОСОБА_5, який відповідальний за своєчасність та повний обсяг виплати заробітної плати, у березні 2014 року, з червня по грудень 2014 року включно, з березня по липень 2015 року включно в порушення вимог законодавства безпідставно не виплачував заробітну плату за виконану роботу, в той час, коли підприємство здійснювало господарську діяльність та отримувало обігові грошові кошти на розрахункові рахунки. Отримані на розрахункові рахунки підприємства грошові кошти директором ОСОБА_5 було витрачено на оплату податків, комунальних послуг, кредитів тощо. Своїми діями ПБП «Енерго-Імпекс» порушило його право на оплату праці, тому, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість із заробітної плати за періоди з липня по грудень 2014 року включно та з березня по липень 2015 року включно у розмірі 36 950,21 грн; компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 17 176,64 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 75 325,85 грн. У зв'язку з невиплатою заробітної плати погіршилися його життєві зв'язки, що змусило його прикладати додаткових зусиль для організації свого життя та вплинуло на звичайний життєвий стан, оскільки він був повністю позбавлений можливості реалізації власних звичок та бажань, а також можливості матеріального забезпечення своєї родини. Невиплата відповідачем заробітної плати спричинила душевні страждання, що завдало йому моральної шкоди, на відшкодування якої просив стягнути з відповідача 10 000 грн.

Представник відповідача частково заперечувала проти задоволення позову та зазначила, що сума заборгованості із заробітної плати ОСОБА_4 складає 19 107,48 гривень, оскільки 07 листопада 2014 року за видатковим касовим ордером позивач отримав 22 000 гривень заборгованості. Окрім цього, затримка виплати заробітної плати частково виникла через ухилення позивача від її отримання. Тому просила задовольнити позов частково.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПБП «Енерго-Імпекс» на користь ОСОБА_4 заборгованість із заробітної плати в сумі 36 950,21 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 75 325,85 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в сумі 17 176, 64 грн та 1 000 грн моральної шкоди, а всього 130 452, 70 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при звільнені позивача з роботи з ним не було проведено розрахунку у повному обсязі, а тому в нього виникло право на отримання вищезазначених виплат.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу Приватного багатопрофільного підприємства «Енерго-Імпекс» відхилено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що доводи апеляційної скарги про ухилення позивача від отримання належних йому при звільненні коштів є недоведеними, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що кошти не були виплачені з вини позивача та внаслідок його дій по ухиленню від отримання коштів.

31 липня 2017 року ПБП «Енерго-Імпекс» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року в частині стягнення з підприємства на користь позивача заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, в іншій частині рішення залишити без змін, а також скасувати ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував факту відсутності правових підстав для його задоволення, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами оплатних договірних правовідносин, окрім трудових, в тому числі щодо надання позики, а також не доведено факту надання коштів у борг. Тобто рішення місцевого суду ґрунтується на недоведених обставинах, а суд не вчинив будь-яких заходів для встановлення дійсних обставин справи. Суд безпідставно надав перевагу одним доказам над іншими та не звернув уваги на часткову сплату заборгованості із заробітної плати. Судом апеляційної інстанції порушено вимоги статей 303, 315 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи (далі - ЦПК України 2004 року), оскільки суд не навів мотивів відхилення доводів апеляційної скарги та не дав оцінки долученому до матеріалів справи видатковому касовому ордеру від 07 листопада 2014 року. Судами неправильно застосовано положення статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв'язку з чим необґрунтовано задоволено позов у частині суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року відкрито провадження у цій справі та витребувано справу із суду першої інстанції.

ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні, а судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені у скарзі, є необґрунтованими, а судові рішення ухваленні відповідно до вимог чинного законодавства. Судами дано належну оцінку доводам сторін та наданим ними доказам.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 березня 2018 року справу 199/2231/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Судами встановлено, що з 02 серпня 2010 року ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ПБП «Енерго-Імпекс», працюючи на посаді заступника директора виробництва.

16 листопада 2015 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України на підставі наказу № 70-к, що підтверджується записами у трудовій книжці.

Згідно з довідкою ПБП «Енерго-Імпекс» від 21 червня 2016 року № 179 заборгованість із заробітної плати перед ОСОБА_4 з липня по грудень 2014 року включно та з березня по липень 2015 року включно становить 36 950,21 грн.

Затримка розрахунку із заробітної плати з позивачем склала 305 робочих днів, а середньоденний розмір заробітної плати позивача становив 246,97 грн.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судами встановлено, що в день звільнення відповідачем позивачу не було виплачено всі належні йому суми, що підтверджується вищезазначеною довідкою ПБП «Енерго-Імпекс» від 21 червня 2016 року № 179.

Тому правильним є висновок судів про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 17 листопада 2015 року по 02 лютого 2017 року, розмір якого розраховано згідно з вимогами статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував відсутності правових підстав для його задоволення колегія суддів відхиляє, оскільки ці доводи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, яким місцевим судом дана належна оцінка.

Аргументи заявника про те, що при ухваленні рішення суд надав перевагу одним доказам над іншими, а саме довідці від 21 червня 2016 року № 179 над копією видаткового касового ордеру від 07 листопада 2014 року, не заслуговують на увагу, оскільки вказані докази досліджені та оцінені судом в їх сукупності з іншими доказами та поясненнями сторін судом досліджувалися дані докази в сукупності з іншими доказами та поясненнями сторін. При цьому суд виходив не з черговості подання доказів, а з того, що довідка від 21 червня 2016 року № 179 була видана відповідачем за підписом директора ПБП «Енерго-Імпекс» ОСОБА_5 вже після виплати боргу в сумі 22 000 грн за видатковим касовим ордером від 07 листопада 2014 року, а відповідач не зазначав указану суму при розрахунку заборгованості. Складення іншої довідки, в якій заборгованість зменшена на вказану суму, не може свідчити про фактичне зменшення такої заборгованості. Суд дослідив видатковий касовий ордером від 07 листопада 2014 року та дійшов правильного висновку, що цей ордер не підтверджує факту виплати заборгованості із заробітної плати. Крім того, згідно з довідкою № 179 від 21 червня 2016 року станом на 07 листопада 2014 року у підприємства не було заборгованості із заробітної плати перед позивачем у розмірі 22 000 грн. (15 267,87 грн без врахування суми за листопад 2014 року).

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції вимог статей 303, 315 ЦПК України є неспроможними з огляду на таке.

Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, як це передбачається вимогами статті 303 ЦПК України 2004 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд навів в оскаржуваній ухвалі мотиви їх відхилення. Не зазначення в описовій та мотивувальних частинах ухвали того, що до матеріалів справи було залучено видатковий касовий ордер від 07 листопада 2014 року, не свідчить про порушення судом норм процесуального права, так як місцевий суд дав належну оцінку цьому доказу, а підстави для його переоцінки відповідно до вимог статті 303 ЦПК України 2004 року були відсутні.

Неврахування апеляційним судом доказів щодо часткового погашення заборгованості із заробітної плати, які були подані на стадії апеляційного розгляду, на правильність ухвалених у справі судових рішень не впливає, оскільки погашення такої заборгованості відбулося після вирішення справи судом першої інстанції. Погашення такої заборгованості враховується під час виконання рішення.

Посилання на те, що судами неправильно застосовано положення статті 117 КЗпП України, у зв'язку з чим необґрунтовано задоволено позов у частині суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, є необґрунтованим, оскільки позовні вимоги в цій частині вирішено з врахуванням положень статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Суди правильно виходили з того, що доказів невиплати належних позивачу коштів з вини останнього відповідач не надав.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2017 року зупинено виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі. Оскільки оскаржувані рішення залишено без змін, а касаційна скарга - без задоволення, то на підставі статті 436 ЦПК України виконання вказаного рішення слід поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного багатопрофільного підприємства «Енерго-Імпекс» залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов