АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи: 661/4039/17 Головуючий в І інстанції: Матвєєва Н.В.
Номер провадження: №22-ц/791/1033/18 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року Апеляційний суд Херсонської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

ОСОБА_1,

секретар Цвєткова І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 травня 2018 року, повний текст якого виготовлено 11.05.2018 року, у складі судді Матвєєвої Н.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В :

05 грудня 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2, в якому просила визначити порядок користування трикімнатною квартирою №24 будинку №15 по вул.Французькій в м.Нова Каховка Херсонської області, виділивши їй у користування ізольовані житлові кімнати №5 площею 9,4кв.м, кімнату з балконом №2 площею 12,6кв.м, виділивши у користування відповідачу житлову кімнату з балконом №6 площею 17,1кв.м, а також залишивши у спільному користуванні коридор №1 площею 9,8кв.м, кухню №7 площею 8,8кв.м, вбиральню №3 площею 1,0кв.м, ванну кімнату №4 площею 2,6кв.м, вбудовану шафу площею 0,5кв.м.

Позов обґрунтований наступним. На підставі рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 10.11.2011 року їй та відповідачу належить на праві власності по 1/2 частині вказаної квартири. Після розірвання шлюбу з відповідачем вона, забравши дітей ОСОБА_4, 1996р.н. та ОСОБА_5, 2000р.н., переїхала жити до орендованої квартири. На даний час власник тієї орендованої квартири вирішила її продати, внаслідок чого в неї (позивача) виникла проблема з житлом.

Оскільки відповідач користується їх вказаною спільною квартирою, вона запропонувала йому компенсувати їй її частку, щоб мати можливість придбати житло для проживання з дітьми. Проте відповідач відмовляється сплачувати компенсацію та не допускає її з дітьми до спірної квартири.

Загальна площа квартири становить 65,2кв.м, житлова 39,1кв.м. До складу квартири входять: три ізольовані житлові кімнати (№5 площею 9,4кв.м, кімната з балконом №2 площею 12,6кв.м, кімната з балконом №6 площею 17,1кв.м), коридор №1 площею 9,8кв.м, кухня №7 площею 8,8кв.м, вбиральня №3 площею 1,0кв.м, ванна кімната №4 площею 2,6кв.м, вбудована шафа площею 0,5кв.м., лоджія площею 3,4кв.м, балкон площею 5,8кв.м.

Оскільки їх з відповідачем діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 різностатеві, то просить визначити саме вказаний вище порядок користування квартирою, який передбачає виділення їй двох житлових кімнат, для неї з ОСОБА_5 кімнати площею 12,6кв.м, а для сина ОСОБА_6 кімнату з балконом площею 9,4кв.м.

Заперечуючи проти позову та вважаючи, що в позові слід відмовити, відповідач зазначив, що з часу набуття права власності на спірну квартиру позивач в ній не проживала, наміру вселитися до неї не мала, перешкод для користування квартирою він для неї не створює. На теперішній час він проживає у спірній квартирі з новою сімєю (дружиною та малолітнім сином). Їх спільний з позивачем син ОСОБА_4 є повнолітньою особою та в квартирі не зареєстрований, а позивач не є його представником. Крім того, позивач, зареєструвавшись у квартирі, не здійснює її утримання. Визначення зазначеного нею порядку користування квартирою значно перевищує її 1/2 частину, що порушує його право власності на цю квартиру.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 травня 2018 року позов був задоволений. Суд вирішив: визначити порядок користування трьохкімнатною квартирою № 24 по вул. Французькій (колишня вул. П.Комуни), 15 в м.Нова Каховка Херсонської області, виділивши ОСОБА_3 в користування ізольовані житлові кімнати №5 площею 9,4кв.м та кімнату № 2 з балконом площею 12,6кв.м, залишити у користуванні ОСОБА_2 житлову кімнату №6 з лоджією площею 17,1кв.м, у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити коридор № 1 площею 9,8кв.м, кухню № 7 площею 8,8кв.м, вбиральню № 3 площею 1,0кв.м, ванну кімнату № 4 площею 2,6кв.м, вбудовану шафу № 8 площею 0,5кв.м.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи та порушення норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши ОСОБА_3 в користування ізольовану житлову кімнату № 2 площею 12,6кв.м з балконом (терасою) площею 5,8кв.м, залишити у його користуванні житлову кімнату №6 площею 17,1кв.м з лоджією площею 3,4кв.м, залишивши у спільному користуванні сторін кімнату №5 площею 9,4кв.м, коридор № 1 площею 9,8кв.м, кухню № 7 площею 8,8кв.м, вбиральню № 3 площею 1,0кв.м, ванну кімнату № 4 площею 2,6кв.м, вбудовану шафу № 8 площею 0,5кв.м. Зокрема зазначив, що суд не звернув увагу на відсутність доказів на підтвердження порушення конкретних прав позивача, того, що позивач з 2011 року орендує іншу квартиру, що вона не має іншого житла та що вона позбавлена можливості користуватися спірною квартирою через його дії чи бездіяльність та створювані ним перешкоди. Також вказав, що, визначивши вказаний порядок користування квартирою, суд не врахував, що йому, який весь час несе тягар утримання спірної квартири, виділено одну кімнату для проживання більшої кількості осіб (його сімї з 3-х осіб: він, дружина ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_8, 01.07.2017р.н.), а позивачу, яка не брала участь в утриманні квартири з 2011 року, виділено дві кімнати та більшу житлову площу для проживання меншої кількості осіб (сімї позивача з 2-х осіб: позивач та неповнолітня дочка ОСОБА_5, 27.08.2000р.н.). Тобто, виділена позивачу як житлова так і загальна площа значно перевищує її частину (1/2) права власності на квартиру та порушує його право власності на квартиру. Також зазначив, що поза увагою суду залишилась і та обставина, що дії позивача свідчать про вимагання з нього грошових коштів шляхом унеможливлення спокійно користуватися квартирою, оскільки вказана позивачем сума в 14000 доларів США як компенсація за її частку квартири є значно завищеною (ринкова вартість спірної квартири становить 18000 доларів США). Також вказав, що суд не звернув увагу й на те, що спільні діти сторін ніколи не зверталися до нього та не повідомляли його про бажання проживати разом із батьком у спірній квартирі. Не доведено, що вони проживають з матірю, не мають іншого житла та мають намір жити у спірній квартирі. Також зазначив, що посилання суду на скасування реєстрації в квартирі його нової дружини та на реєстрацію в квартирі його дочки ОСОБА_9 від нового шлюбу вже після реєстрації їх спільної дочки ОСОБА_10 з моменту набуття позивачем права власності на квартиру та після набуття позивачем разом з їх спільною дочкою права користування квартирою як на підставу для виділення позивачу двох житлових кімнат, не може бути прийнято до уваги, оскільки не враховує вимоги сімейного законодавства (зокрема ст.ст.75 та 81 СК України) щодо обовязку чоловіка утримувати дружину та малолітню дитину, тобто забезпечувати їх житлом. Також вказав, що судом не враховано невідповідність позовної заяви вимогам ст.119 ЦПК України, оскільки вона підписана від імені позивача невідомою особою. Також зазначив, що є недоведеними встановлені судом обставини про те, що він не передав позивачу ключі від квартири, що він нібито вчиняє сварки та не звільняє кімнати від своїх речей та речей своєї нової родини. Також вказав, що поза увагою суду залишилась та обставина, що позивач не є представником їх спільного повнолітнього сина ОСОБА_6, а тому не має права відстоювати його інтереси в суді. Крім того, зазначив, що у справі мало місце упереджене ставлення до нього з боку суду, оскільки в оскаржуваному рішенні сторонам було розяснено зовсім інший порядок його оскарження, ніж встановлений законом, що привело б до повернення скарги без розгляду, а також з незрозумілих причин рішення йому було видане лише 23.05.2018 року.

Відповідно до п.6 Розділу XV "Перехідні положення" Конституції України до впровадження нового адміністративно-територіального устрою України відповідно до змін до Конституції України щодо децентралізації влади, але не довше ніж до 31 грудня 2017 року, утворення, реорганізацію та ліквідацію судів здійснює Президент України на підставі та у порядку, що визначені законом.

Указом Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" було постановлено ліквідувати Апеляційний суд Херсонської області та утворити Херсонський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Херсонську область, з місцезнаходженням у місті Херсоні.

Однак, згідно з п.3 Розділу XІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що набрав чинності з 30.09.2016 року, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Також, відповідно до п.8 ст.1 Розділу XІІІ "Перехідні положення" ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Враховуючи наведене, оскільки Херсонський апеляційний суд як новоутворений суд свою роботу ще не розпочав, то до утворення останнього його повноваження продовжує здійснювати Апеляційний суд Херсонської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 10.11.2011 року за позивачем визнано право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: м. Нова Каховка вул. П.Комуни. 15/24 (а.с.4).

Згідно витягу про державну реєстрацію прав 22.03.2012 року за позивачем зареєстровано право власності на 1/2 частину вказаної квартири (а.с.5).

З технічного паспорту на вказану квартиру вбачається, що квартира розташована на 6 поверсі 9-поверхового будинку та складається з 3 кімнат житловою площею 39,1кв.м; 1 кімната площею 12,6кв.м, 2 кімната площею 9,4кв.м, 3-тя кімната площею 17,1кв.м, кухня площею 8,8кв.м, вбиральня площею 1,0кв.м, ванна кімната площею 2,6кв.м, коридор площею 9,8кв.м, вбудована шафа площею 0,5кв.м. Квартира обладнана балконом площею 5,8кв.м, лоджією 3,4кв.м (а.с.7-9).

Відповідно до листа відділу реєстрації Новокаховської міської ради Херсонської області від 17.04.2018 року вказаним відділом зазначено, що ним прийнято рішення про скасування реєстрації місця проживання громадянки ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1. Щодо реєстрації неповнолітньої ОСОБА_8, то зазначено, що вказана реєстрація проведена відповідно до законодавства, оскільки неповнолітня дитина зареєстрована за адресою реєстрації батька. Стосовно реєстрації сина позивача зазначено, що для цього він має звернутися із заявою про реєстрацію місця проживання до Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету міської ради (а.с.60).

З заяви відповідача вбачається, що 08.05.2018 року він звернувся до Новокаховської міської ради про ненадання згоди на реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі (а.с.55).

З довідки про склад сім'ї від 10.05.2018 року, виданої відділом Новокаховської міської ради Херсонської області вбачається, що в квартирі № 24 по вул. Французькій в м.Нова Каховка Херсонської області зареєстровані: ОСОБА_5, 27.08.2000р.н., відповідач ОСОБА_2, 03.04.1969р.н., ОСОБА_8, 01.07.2017р.н., позивач ОСОБА_11, 21.06.1974р.н. (а.с.61).

З довідки ОСББ "Люпін" від 01.04.2018 року вбачається, що заборгованість по квартирній платі ОСОБА_2, зареєстрованого в спірній квартирі, відсутня (а.с.36).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_8 народилася 01.07.2017 року, її батьками є відповідач та ОСОБА_7 (а.с.37).

За свідоцтвом про шлюб відповідач уклав шлюб з ОСОБА_12 22.10.2016 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу "Єрохіна" (а.с.38).

При апеляційному розгляді справи позивач заперечила, що, як вказує відповідач, вона проживає у будинку своїх батьків в с.Одрадокам'янка Бериславського району Херсонської області, вказала, що наразі вона проживає в м.Нова Каховка разом з їх спільними з відповідачем сином та дочкою, де орендує квартиру.

Задовольняючи позовні вимоги та визначаючи порядок користування житловим будинком між сторонами за варіантом, запропонованим позивачем, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має намір користуватися спірною квартирою, не має можливості виділити свою частку квартири в натурі та отримати грошову компенсацію за свою частину квартири, з того, що спірна квартира має три ізольовані житлові кімнати площею 9,4кв.м, 12,6кв.м, 17,1кв.м, всього житлова площа складає 39,1кв.м, на 1/2 частину квартири кожному із співвласників припадає по 19,55кв.м, з того, що позивач проживає разом з неповнолітньою дитиною, батьком якої є відповідач, а тому виділення у користування позивача двох кімнат з незначним відхиленням від житлової площі, яка припадає на ідеальну частку кожного із співвласників, є виправданим та можливим, не буде порушувати інтереси власника іншої частки квартири. При цьому, як зазначив суд, допоміжні приміщення кухню, ванну кімнату, вбиральню, вбудовану шафу, коридор доцільно залишити у спільному користуванні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні зібраних у справі доказів.

Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до положень ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" від 04.10.1991 №7, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками відповідно до змісту ст.ст.319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному із співвласників.

Аналізуючи зібрані у справі докази, перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх сторін та представників сторін, беручи до уваги принцип непорушності права власності та його складову право користування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про достатність підстав для задоволення позову та встановлення порядку користування спірною квартирою між сторонами.

Рішенням суду першої інстанції встановлено такий порядок користування спільною квартирою: позивачу виділено в користування ізольовані житлові кімнати №5 площею 9,4кв.м та кімнату № 2 з балконом площею 12,6кв.м, всього 22кв.м житлової площі. Залишено у користуванні відповідача житлову кімнату №6 з лоджією площею 17,1кв.м. У спільному користуванні сторін залишено коридор № 1 площею 9,8кв.м, кухню № 7 площею 8,8кв.м, вбиральню № 3 площею 1,0кв.м, ванну кімнату № 4 площею 2,6кв.м, вбудовану шафу № 8 площею 0,5кв.м.

Відповідно до точного розміру ідеальних часток кожному з співвласників належить по 19,55кв.м житлової площі (39,1 : 2). Отже позивачу виділено 22кв.м, тобто на 2,45кв.м житлової площі більше, ніж належить їй за ідеальною часткою (22кв.м 19,55кв.м), а відповідачу виділено 17,1кв.м, тобто на 2,45кв.м житлової площі менше, ніж належить йому за ідеальною часткою (19,55кв.м 17,1кв.м). Отже, з урахуванням конкретних обставин справи можна вважати про відхилення в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця норма закону свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс16.

Також слід звернути увагу на те, що при розгляді справи в суді першої інстанції відповідачем інший порядок користування квартирою не запропоновано, а запропонований в апеляційній скарзі порядок, на думку суду апеляційної інстанції, є неможливим та необґрунтованим, оскільки залишає в користуванні позивача одну житлову кімнату, яка на 4,5кв.м менша за кімнату, виділену відповідачу (17,1 12,6), тобто менша на 26,31% (4,5 х 100% : 17,1). Отже, не можна вести мову про відхилення в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним. Крім того, при цьому варіанті в загальному користування залишається житлова кімната №5 площею 9,4кв.м, що є недоцільним з огляду на ефективність використання кімнати особами, які знаходяться в неприязних відносинах.

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає, що встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників.

Суд з достатньою повнотою з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, яким дав належну оцінку та постановив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами та висновки суду не спростовують. Зокрема, посилання скаржника на відсутність доказів на підтвердження порушення конкретних прав позивача, на те, що дії позивача свідчать про вимагання з нього грошових коштів шляхом унеможливлення спокійно користуватися квартирою, посилання на вимоги сімейного законодавства (зокрема ст.ст.75 та 81 СК України) щодо обовязку чоловіка утримувати дружину та малолітню дитину та на невідповідність позовної заяви вимогам ст.119 ЦПК України, посилання на несення ним одним тягаря утримання квартири, на недоведеність того, що він не передав позивачу ключі від квартири, не звільняє кімнати від своїх речей та нібито вчиняє сварки, а також посилання на нібито упереджене ставлення до нього з боку суду не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у відповідній частині містять ознаки припущень, не впливають на правильність рішення та не містять в собі підстав для його скасування чи зміни. Також слід відхилити й посилання на те, що виділена позивачу як житлова так і загальна площа значно перевищує її частину (1/2) права власності на квартиру та порушує його право власності на квартиру, оскільки це відхилення від відповідності реальних часток ідеальним єнезначним. Крім того, через недоведеність належними доказами підлягають залишенню поза увагою й посилання скаржника на недоведеність того, що спільні з позивачем діти проживають з позивачем та не мають іншого житла. При цьому апеляційний суд зважає на те, що на час ухвалення рішення суду першої інстанції дочка сторін (27.08.2000р.н.) була неповнолітньою, відповідач не заперечує, що живе з новою сім'єю, а позивач зазначає, що діти живуть з нею.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 травня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання безпосередньо до Верховного Суду касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 25 вересня 2018 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_13

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_14

_ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_1