Справа № 689/1481/18
РІШЕННЯ
Іменем України
11.09.2018 року смт. Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Кульбаби А.В.,

з участю: секретаря судового засідання Білоус Г.В.,

заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в смт. Ярмолинці цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту поранення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: отримання поранення при виконанні обов`язку військової служби 29.08.2014 року поблизу с. Червоносільське Амвросіївського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Заявник мотивує свої вимоги тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Будапешт, Угорщина. Зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

16.06.2014 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження служби у військовому резерві Національної гвардії України строком на 3 роки та, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ МВС України (по стройовій частині) його зарахували в списки особового складу частини та на всі види забезпечення, а згодом, 25.06.2014 року, призначили на посаду стрільця 1-го відділення 2-го взводу охорони спеціального призначення роти охорони спеціального призначення 2-го батальйону спеціального призначення. При цьому, виконуючи службові обов`язки у вказаній військовій частині він, в період з 01.07.2014 року по 29.08.2014 року, безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької області.

Зазначає, що починаючи з кінця лютого 2014 року війська Російської Федерації, у військовій формі без розпізнавальних знаків, почали окупацію Кримського півострова, а в подальшому 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации нових субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», однак сам референдум так і не був визнаний, як Україною, так і міжнародною спільнотою.

Як підсумок, Україною, за наслідками військової агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.

Під час збройної агресії Російської Федерації проти України, регулярним військам Російської Федерації, що дислокувались поблизу с. Червоносільське Амвросіївського району Донецької області, протистояли українські військовослужбовці, що відносились до складу військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ МВС України, де ОСОБА_1 проходив військову службу.
29.08.2014 року ОСОБА_1 виконував службові обов`язки по охороні громадського порядку, громадської безпеки та боротьбі зі злочинністю в районі с. Червоносільське Амвросіївського району Донецької області. Приблизно о 17 год. 00 хв., зі сторони регулярних збройних формувань Російської Федерації та проросійських найманців розпочався обстріл із різних типів озброєння, включаючи танки, в результаті якого заявник отримав осколкові вогнепальні поранення.

Заявник вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Своє звернення до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення юридичного факту поранення при виконанні обов`язків військової служби 29.08.2014 року поблизу с. Червоносільське Амвросіївського району Донецької області, що сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено, в першу чергу, тим, що заявник має на меті визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права.

У відповідності до статті 2 Конвенції «Про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях», ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

У відповідності до статті 13 Конвенції: ця конвенція застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.

В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній.

Заінтересована особа - представник Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшло клопотання Міністерства соціальної політики України про розгляд заяви без участі їх представника.
Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав.
Заслухавши пояснення представника заявника, повно, всебічно дослідивши та оцінивши у сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Будапешт, Угорщина. Зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 (а.с.1).

16.06.2014 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження служби у військовому резерві Національної гвардії України строком на 3 роки та, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ МВС України (по стройовій частині) його зарахували в списки особового складу частини та на всі види забезпечення, а згодом, 25.06.2014 року, призначили на посаду стрільця 1-го відділення 2-го взводу охорони спеціального призначення роти охорони спеціального призначення 2-го батальйону спеціального призначення. При цьому, виконуючи службові обов`язки у вказаній військовій частині він, в період з 01.07.2014 року по 29.08.2014 року, безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької області (а.с. 2-8).

Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України».

17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів».

21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации нових субъектовРеспублики Крым и города федерального значения Севастополя».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року № 685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим Росія, продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм.

Протягом травня 2014 року самозвані лідери псевдодержавних утворень «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також були задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази.

Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі. Тим часом прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки».

«Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю», - заявила прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ ОСОБА_3 .

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

На підтвердження цього заявником були наведені наступні докази по справі.

Згідно з даними прес-центру Служби Безпеки України від 24.07.2014 року, військовослужбовець строкової служби Збройних сил Російської Федерації ОСОБА_4 засвідчив, що російська сторона направляє на територію Донецької та Луганської областей кадрових військових фахівців, озброєння та броньовану військову техніку. Колишній рядовий російської армії розповів, що його військова частина була перекинута у Ростовську область поблизу кордону з Україною у травні 2014 року. Частина постійно доукомплектовувалася фаховими військовими з числа спецпризначенців Головного розвідувального управління Російської Федерації та вихідцями з Північного Кавказу, які нелегально переправлялися на Схід України. На українську територію для підтримки окупантів перекидалась броньована військова техніка з підготовленими російськими бойовими екіпажами.

За даними прес-центру Служби безпеки України від 14.08.2014 року, співробітниками Державної прикордонної служби України на контрольно-пропускному пункті «Успенка» під час спроби залишити територію України був затриманий громадянин Російської Федерації, 1985 р.н, уродженець та мешканець м. Уфа. Під час допиту затриманого стало відомо, що 08.06.2014 року він незаконно прибув на територію України повз прикордонний пункт «Ізварине» для вступу до підрозділів окупаційної адміністрації РФ. Також з`ясувалося, що у період з 08.06.2014 року по 30.06.2014 року затриманий громадянин Російської Федерації перебував у штабі окупаційної адміністрації РФ в м. Горлівка, а з 30.06.2014 року до 20.07.2014 року він проходив службу на блокпості окупантів «Майорський» у складі угруповання «Витязі Донбасу», основним завданням якого є охорона блокпостів окупованої Донецької області. З його слів слідує, що російські найманці, які патрулювали блокпости, мали на озброєнні автомати Калашникова калібру 5,45 з розрахунку 14 одиниць на 29 чоловік, 3-4 ручних гранатомети «Муха» та один БТР

За повідомленням прес-центру Служби безпеки України від 25.08.2014 року, у Донецькій області українські спецслужбовці ліквідували групу російських диверсантів, які незаконно потрапили на територію України. Поблизу населеного пункту Дзеркальний Амвросіївського району Донецької області спільна оперативна група ЗС України та СБУ затримала десять військовослужбовців 331 полку 98 Свірської дивізії Повітряно-десантних військ Збройних сил Російської Федерації (в/ч НОМЕР_3 ). Російські військовослужбовці, затримані із особистими документами та зброєю, дали свідчення, що їх батальйон десантників 23.08.2014 року був передислокований залізничним транспортом до Ростовської області РФ, а близько 3 години ночі 24 серпня підрозділ був піднятий по тривозі і отримав наказ здійснити марш у складі колони з кількох десятків БМД.

23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема :вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками утворень «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04 лютого 2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».

Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх «співвітчизників, що проживають за кордоном»; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі».

Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької області.

При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Протягом 2014-2015 року в Україні було проведено шість хвиль мобілізації, за час яких призвано приблизно 65 тис. осіб. Станом на 08.08.2017 року статус учасника бойових дій отримали 306 199 українців, в тому числі 205 192 військовослужбовця Збройних Сил України (https://ukr.segodnya.ua/regions/donetsk/tri-goda-ato-skolko-ukraincev-poluchili-status-uchastnika-boevyh-deystviy-1046214.html).

Згідно з даними, які містяться на веб-сайті Представництва ООН в Україні від 28.02.2018 року, збройний конфлікт на сході України призвів до загибелі більше ніж 2 530 мирних жителів, а 9 000 було поранено. З огляду на те, що бойові дії в регіоні не припиняються, кількість жертв даного конфлікту лише зростатиме (http://un.org.ua/ua/informatsiinyi-tsentr/news/4298-chotyry-roky-konfliktu-v-ukraini-4-4-miliony-liudei-u-vazhkii-humanitarnii-sytuatsii). За даними Генерального штабу України, з квітня 2014 року по кінець жовтня 2017 року, держава втратила близько 10710 військовослужбовців. З цих осіб 2333 військовослужбовці загинуло, 8377 отримали поранення і травми різного ступеня тяжкості (https://censor.net.ua/news/460841/genshtab_utochnil_poteri_vsu_s_nachala_ato_bolee_10_tys_chelovek_iz_nih_23_tys_bezvozvratnye_genshtab).

Факт тимчасової окупації Російською Федерацією частин Донецької та Луганської області, включаючи їх сухопутну територію у межах окремих районів, міст, селищ і сіл, надра та внутрішні води зафіксовано також ст.1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській області». Згідно із статтею 2 вказаного Закону, окупація цих територій є незаконною, будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, а Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях або за прийняті ними незаконні рішення. Відтак, усю відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Вказане свідчить, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08.07.1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

16.06.2014 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження служби у військовому резерві Національної гвардії України строком на 3 роки та, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ МВС України (по стройовій частині) його зарахували в списки особового складу частини та на всі види забезпечення, а згодом, 25.06.2014 року, призначили на посаду стрільця 1-го відділення 2-го взводу охорони спеціального призначення роти охорони спеціального призначення 2-го батальйону спеціального призначення. При цьому, виконуючи службові обов`язки у вказаній військовій частині він, в період з 01.07.2014 року по 29.08.2014 року, безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької області.

29.08.2014 року ОСОБА_1 виконував службові обов`язки по охороні громадського порядку, громадської безпеки та боротьбі зі злочинністю в районі с. Червоносільське Амвросіївського району Донецької області. Приблизно о 17 год. 00 хв., зі сторони регулярних збройних формувань Російської Федерації та проросійських найманців розпочався обстріл із різних типів озброєння, включаючи танки, в результаті якого заявник отримав осколкові вогнепальні поранення.

В той же час, як свідчать засоби масової інформації та офіційні джерела, зокрема Інформаційно-аналітичний центр Ради національної безпеки та оборони України від 24.08.2014 року, в районі селища Лисичого біля Амвросіївки Донецької області, в 6 км від лінії російсько-українського кордону відбулося бойове зіткнення підрозділів українських прикордонників та Національної гвардії із російськими збройними формуваннями. Колона збройних формувань ворога слідувала зі сторони пункту пропуску «Успенка» та мала у складі 2 БТР, 2 автомобілі «КаМаз» та легковик.

За даними статті від 29.08.2014 року, «Батальоны из Иловайска попали в окружение под Червоносельским: есть жертвы», що міститься на веб-сайті «podrobnosti.ua» зазначається, що російські танки взяли в оточення колону добровольчих батальйонів та Збройних сил України у районі села Червоносільське Амвросіївського району Донецької області. За повідомленням кореспондента порталу, серед бійців є вбиті та поранені.

Як свідчать матеріали статті «Російська військова техніка увійшла в Амвросіївку: 5 БТРів та 1 КамАЗ з живою силою» від 27.08.2014 року, опублікованій на сторінках Інтернет-видання «Ipress.ua», на виїзді з населеного пункту Побєда розгорнуто штаб батальйонної тактичної групи Збройних Сил Російської Федерації, а в населений пункт Амвросіївка увійшли п`ять БТР та один КамАЗ з військовослужбовцями.

За інформацією, яку опублікував Інтернет-портал «Ліга.Новости» у статті «Війська РФ наступають по лінії Амвросіївка-Іловайськ» від 29.08.2014 року, керівник групи Інформаційний опір Дмитро Тимчук зазначив, що за напрямом Амвросіївка-Іловайськ російські війська спільно з російськими найманцями прагнуть забезпечити розширення коридору від окупаційної адміністрації Донецької області до кордону з РФ. Вказані дії держави-агресора обумовлені її прагненням взяти під контроль всю дану територію, з`єднавши її з районами, контрольованими окупантами Донецької області.

Аналізуючи інформацію, що містяться на сторінках інтернет-видань, суд робить висновок про участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі с. Червоносільське Амвросіївського району Донецької області, яким протистояли українські військовослужбовці, що відносились до складу військової частини НОМЕР_1 Північного територіального управління Національної гвардії України, де ОСОБА_1 проходив військову службу.

Свідоцтвом про хворобу встановлений діагноз, який був поставлений ОСОБА_1 за результатами поранення. Так, наслідки відкритого вогнепального інфікованого багатоуламкового перелому (29.08.2014 року) середньої третини лівого плеча, уповільнено консолідуючого, з помірним порушенням функції лівого плечового суглобу; післятравматичний фіброз правої легені, нижньої долі; стороннє тіло в S7 правої легені; стан після торакоцентезу справа; ДН-І ст., дійсно пов`язані з виконанням ним обов`язків військової служби. Вказаний висновок про причини отримання заявником поранення підтверджується актом про нещасний випадок, що стався із ОСОБА_1 в районі с. Червоносільське Амвросіївського району Донецької області. З документу вбачається, що отримані ним поранення дійсно сталися 29.08.2014 року при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки і боротьби зі злочинністю. В результаті поранення заявника було звільнено зі служби у військовому резерві Національної гвардії України відповідно до підпункту 2 п. 35 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Національної гвардії України наказом командира військової частини від 02.07.2015 року №28 о/с за станом здоров`я, з 13.07.2015 року.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя і здоров`я ОСОБА_1 , передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Судом встановлено, що на підтвердження поранення ОСОБА_1 надано свідоцтво про хворобу №193 від 26.06.2014 року (а.с. 42); виписка з Дніпропетровської шостої клінічної лікарні (а.с.43); виписний епікриз хірургічного відділення Хмельницької обласної лікарні (а.с.44); виписний епікриз №1467 лікарні УМВС м. Хмельницького; довідка від 26.05.2015 року (а.с. 45); переклади довідок про стан здоров`я заявника, виданими іноземними закладами охорони здоров`я (а.с.46-49). Дані документи посвідчують лише факт поранення ОСОБА_1 і не встановлюють причинного зв`язку між пораненням та проходженням військової служби на території України, що межує з територією, тимчасово окупованою в результаті збройної агресії Російської Федерації.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.

Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту поранення ОСОБА_1 при виконанні обов`язку військової служби 29.08.2014 року поблизу с. Червоносільське Амвросіївського району Донецької області України в результаті збройної агресії Російської Федерації необхідне йому для визначення статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 8 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Конвенцією про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, ст. 89, 263, 264, 293, 315-319 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву задоволити повністю.

Встановити юридичний факт поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язку військової служби 29 серпня 2014 року поблизу с. Червоносільське Амвросіївського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлений 17 вересня 2018 року.

Суддя підпис

Копія вірна

Суддя А.В. Кульбаба