АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2018 року м. Чернівці

справа № 713/1556/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Костюк Л.С.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа: Орган опіки та піклування Вижницької РДА,

позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2,

відповідачі за зустрічним позовом: Вижницька міська рада, ОСОБА_1,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 липня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Кириляк А.Ю., відомості про складання повного тексту рішення відсутні, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до відповідачів про виселення із житлового будинку. Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 від 15.12.2010 року вона є власником житлового будинку за АДРЕСА_1.

В зазначеному будинку крім неї зареєстрований її син, який вселився туди без її відома та згоди, а також у житловий будинок без її відома та згоди, без реєстрації, самовільно, без будь-яких правових підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення вселилися відповідачі ОСОБА_3 із донькою ОСОБА_4

Вказувала, що проживати разом із відповідачами в одному будинку є зовсім нестерпним і неможливим, оскільки боїться за своє здоров'я і життя. Так, 03.03.2013 року у будинку АДРЕСА_1 відповідачка ОСОБА_3 розпочала з нею сварку, під час якої

Провадження №22-ц/983/18 Категорія 44

її побив рідний син, завдавши тілесних ушкоджень. 21.06.2017 року вироком Вижницького районного суду Чернівецької області ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

ОСОБА_2 продовжує погрожувати фізичною розправою, через що позивачка проживає у аварійному будинку по АДРЕСА_2. Вважає, що саме таке систематичне порушення правил співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства щодо неї, застосування погроз, образ, реальної загрози життю і здоров'ю робить неможливим спільне проживання із відповідачами в одному будинку. Через такі дії відповідача вона постійно перебуває в стані психологічної напруги, страху, тривоги і це при тому, що постійно хворіє та є інвалідом 3 групи.

В свою чергу ОСОБА_2 у листопаді 2017 року подав зустрічний позов до ОСОБА_1 та Вижницької міської ради, в якому просив: визнати частково незаконним та скасувати рішення №19 від 05 лютого 2009 року та рішення №46 від 30 липня 2010 року виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення №19 виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради від 05 лютого 2009 року на ім'я ОСОБА_1, яке зареєстровано 15 грудня 2010 року в Вижницькому РБТІ за реєстрованим №32359718; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки в майні колишнього колгоспного двору в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 та залишити у власності ОСОБА_1 1/2 частку в майні бувшого колгоспного двору - в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1.

Вказував, що проживав та постійно був зареєстрований в житловому будинку по АДРЕСА_2 до стихійного лиха, яке трапилося в липні 2008 року, потім з лютого 2009 року перейшов проживати в житловий будинок по АДРЕСА_1, який був побудований за державні кошти, де проживає з своєю дружиною та неповнолітньою донькою по даний час.

В жовтні місяці 2017 року йому стало відомо, що житловий будинок по АДРЕСА_2, в якому народився і проживав, станом на 15 квітня 1991 року відносився до суспільної групи господарства колгоспний двір.

05 лютого 2009 року за №19 виконавчий комітет Чорногузівської сільської ради Вижницького району прийняв рішення «Про оформлення власності» на підставі Розпорядження Вижницької РДА від 10.12.2008 року за №859 про затвердження акту державної приймальної комісії від 08.12.2008 року, про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку ОСОБА_1

30 липня 2010 року виконавчим комітетом Чороногузівської сільської ради прийнято рішення №46, яким видано ОСОБА_1 рішення виконкому сільської ради від 05.02.2009 року №19 «Про оформлення права власності» для отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1

Вказує, що відповідачі порушили його конституційні права на житло, а саме на частку в майні колгоспного двору. На момент набрання чинності ЗУ «Про власність» головою колгоспного двору була його бабуся ОСОБА_5, а членами колгоспного двору були його мати ОСОБА_1 та він, який на той час проходив строкову службу в армії.

Вважає, що житловий будинок та господарські споруди по АДРЕСА_2 станом на 1 січня 1991 року відносилися до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано частково незаконним та скасовано рішення №19 від 05 лютого 2009 року виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області «Про оформлення права власності» на підставі розпорядження Вижницької РДА від 10.12.2008 року за №859 в частині отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1

Визнано незаконним та скасовано рішення №46 від 30 липня 2010 року виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області «Про розгляд заяв громадян», на підставі якого видано рішення ОСОБА_1 виконавчого комітету сільської ради від 05.02.2009 року за №19 «Про оформлення права власності» для отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення №19 виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради від 05 лютого 2009 року на ім'я ОСОБА_1, яке зареєстровано 15 грудня 2010 року у Вижницькому районному бюро технічної інвентаризації за реєстрованим №32359718.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки в майні бувшого колгоспного двору - в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1

Залишено у власності відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1, 1/2 частку в майні бувшого колгоспного двору - в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1

Не погоджуючись з вказаними рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Вказує, що будинок по АДРЕСА_2 належить їй в порядку спадкування за заповітом після смерті матері, а зазначене в погосподарській книзі, що вказаний будинок є колгоспним двором, не відповідає дійсності, оскільки ні вона, ні її мати не були членами колгоспу і не працювали там.

Зазначає, що порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року №112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за №5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року №69, згідно зі змістом яких суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з'ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим.

Що стосується первісних позовних вимог, то суд першої інстанції взагалі не навів ніякого обґрунтування про відмову у їх задоволенні, обмежившись однією фразою, що позивачем було надано суперечливі докази для підтвердження позову із посиланням на ст.109 ЖК Української РСР, хоча подавався позов із підстав ст.ст.116, 156, 157 ЖК УРСР, ст.ст.16, 317, 321, 391 ЦК України, тобто про усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення відповідачів через вчинення щодо неї злочину, вселення до будинку без її відома та згоди, самоправне зайняття жилого приміщення, оскільки вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення, проживання без реєстрації.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, однак рішення суду ним не відповідає.

Так, відмовляючи в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення її позову виходячи з суперечливості доказів, які надані позивачем для підтвердження позовних вимог про виселення.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 суд виходив з того, що житловий будинок по АДРЕСА_2 відносився до категорії колгоспного двору і ОСОБА_2, як член колгоспного двору, мав право на частку у новоствореному майні, отже є співвласником спірного житлового будинку.

Про те, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає недоведеними обставини, що стали підставою для задоволення зустрічних вимог, а відмова у задоволенні первинних прийнята при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є титульним володільцем житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 15.12.2010 року, виданого виконавчим комітетом Чорногузівської сільської ради Вижницького району на підставі рішення Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №19 від 05.02.2009 року (а.с.5-6).

Згідно акту обстеження господарства ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 від 11.03 2013 року встановлено, що в житловому будинку проживає ОСОБА_2 та його колишня дружина ОСОБА_3 разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_7 (а.с.18).

Актом обстеження матеріально-побутових умов №202 від 22.04.2013 року встановлено, що ОСОБА_6 проживає АДРЕСА_2, а зареєстрована АДРЕСА_1 цього ж населеного пункту (а.с.19).

Згідно акту обстеження матеріально побутових умов господарства по АДРЕСА_1 від 15.08.2017 року встановлено, що за вищевказаною адресою проживає ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а ОСОБА_1 зареєстрована до господарства, про те фактично не проживає (а.с.20).

З довідки виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №1756 від 27.10.2014 року вбачається, що ОСОБА_2 до стихійного лиха, яке сталося у липні 2008 року, проживав у с. Чорногузи та був зареєстрований АДРЕСА_2 (а.с.59).

Згідно рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 21 травня 2014 року, яке ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 09 липня 2014 року залишено без змін, в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення відмовлено (а.с.36-39). Про те, підстави пред'явлення зазначеного позову є відмінними від зазначених підстав у цій справі.

Згідно постанови Вижницького районного суду Чернівецької області від 17.12.2013 року в позові ОСОБА_2 до Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області треті особи, без самостійних вимог: відділ Держземагентства у Вижницькому районі, Вижницька РДА, ОСОБА_1, - про скасування рішення Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №19 від 05 лютого 2009 року відмовлено (а.с.63-67).

З витягу рішення виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради за №19 від 05 лютого 2009 року про оформлення права власності вбачається, що виконком сільської ради вирішив оформити право власності на житловий будинок розташований по АДРЕСА_1, за ОСОБА_1 Зобов'язано її зареєструвати свідоцтво про право власності на вказаний будинок у Вижницькому РБТІ. Пунктом 4 цього рішення також попереджено ОСОБА_1 про відповідальність за збереження житлової площі за всіма членами сім'ї, які були зареєстровані та проживали у житловому будинку по АДРЕСА_2 до стихійного лиха, що сталося у 2008 році (а.с.55).

Витягом із рішення виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради за №46 від 30 липня 2010 року підтверджується видача ОСОБА_1 рішення виконкому сільської ради від 05.02.2009 року №19 «Про оформлення права власності» для отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.56).

З матеріалів справи також вбачається, що конфлікт між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відбувся 03.03.2013 року, який закінчився побиттям останньої, за що обвинувачений був притягнутий до відповідальності вироком Вижницького районного суду від 21 червня 2017 року (а.с.8-13).

Вказані обставини встановлені вірно та сторонами визнаються й не спростовуються.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що сторони визнають правонаступництво Вижницької міської ради внаслідок об'єднання громади з Чорногузівською сільською радою та створення ОТГ, а також фактичні сімейні відносини ОСОБА_2 та ОСОБА_3, від яких у 2002 році народилася спільна дитина ОСОБА_4, що за правилами ст.82 ЦПК України звільняє сторін від доказування.

Таким чином, предметом спору є наявність спору між сторонами щодо належності частки ОСОБА_2 в правах на створене в замін знищеного нерухомого майна та наявність підстав для захисту прав власника шляхом виселення останнього з відповідачами за первинним позовом на підставі ст.116, 157 ЖК України разом із правилами ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

В силу ст.123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов'язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Таким чином, задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 внаслідок віднесення житлового будинку по АДРЕСА_2 до категорії колгоспного двору лише з відомостей погосподарської книги без з'ясування роду занять його членів є безпідставним, оскільки належними та допустимими доказами є рішення або витяги з нього про прийняття хоча би одного з членів до колгоспу або записи про це в трудовій книжці, що сторонами не зазначалося та не доводилося.

Крім того, в погосподарській книзі в графі «місце роботи» голови двору ОСОБА_5 міститься відмітка «у власному господарстві» (а.с.158), що також спростовує твердження ОСОБА_2 про статус двору.

Таким чином, судом першої інстанції безпідставно віднесено попередній будинок до зазначеної суспільної групи господарств, що спростовує наявність частки ОСОБА_2 у праві власності новоствореного взамін знищеного майна та незаконність рішень місцевої ради про оформлення права власності за ОСОБА_1, що було достатньою підставою для відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Вирішуючи наявність порушеного права за первинним позовом та зазначені підстави для його відновлення згідно заявлених обґрунтувань колегія суддів керується наступним.

Наявність права власності ОСОБА_2 на частку в цьому спірному майні спростовується вищевикладеним, що виключало відмову у його виселені судом першої інстанції з підстав захисту його права власності.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 15 грудня 2010 року, виданого на підставі рішення Чорногузівської сільської ради № 19 від 5 лютого 2009 року, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Із рішення Чорногузівської сільської ради сільської ради №19 від 5 лютого 2009 року вбачається, що в при оформленні права власності на будинок АДРЕСА_1, сільська рада попередила позивачку про збереження житлової площі за всіма членами сім'ї, які були зареєстровані та проживали у житловому будинку по АДРЕСА_2 до стихійного лиха, що сталося у липні 2008 року.

Відповідач ОСОБА_2 раніше був зареєстрований у АДРЕСА_2, а після набуття його матір'ю - ОСОБА_1 права власності на спірний будинок вселився в цей будинок разом з дружиною ОСОБА_3 та зареєстрований в ньому як член сім'ї власника будинку.

За змістом ч.1 ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним, мають право на користування жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право користування спірним будинком.

Вказані висновки узгоджуються з висновками Вижницького районного суду Чернівецької області, викладені у рішенні від 21.05.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 09.07.2014 року (а.с.36-39), де обставини вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були предметом дослідження у спорі між ними та ОСОБА_1, про те без залучення Вижницької міської ради, прав та обов'язків у якої в рамках житлового спору не виникає.

Крім того, частинами 2 та 3 ст.29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, а місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Отже, місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 за спірною адресою пов'язане з місцем проживання її батьків до досягнення нею 14 років та вільний вибір подальшого її проживання в тому ж будинку разом з батьками, що спростовує твердження ОСОБА_1 про незаконність її вселення.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин має змогу придбати його у власність.

Згідно зі ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Із роз'яснень, які містяться в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно щоб до винної особи попередньо були застосовані заходи попередження суспільного впливу.

З вироку Вижницького районного суду Чернівецької області від 21.06.2017 року вбачається, що ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а саме за вчинення 03.03.2013 року насильницьких дій відносно ОСОБА_1 за спірною адресою, що є одиноким випадком та не підтверджує вчинення аналогічних дій іншими відповідачами.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази систематичного порушення ОСОБА_2 правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, та докази вжиття заходів запобігання і громадського впливу, які виявились безрезультатними.

Крім того, вимога про виселення ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 з підстав, передбачених ст.157 та ч.1 ст.116 ЖК України, не доведена та не містить посилань на застосування відносно них реагування та заходів громадського впливу, після яких тривали порушення прав власника, що в сукупності є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1

Відповідно до пп. 1, 3-4 ч.1 та абз.2 ч.2 ст.376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Вижницької районної державної адміністрації, про виселення та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Вижницької міської ради, ОСОБА_1 про визнання рішень №19, 46 виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради від 05.02.2009 року і від 30.07.2010 року незаконними, визнання права власності на ? частку в житловому будинку, - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /Н.К. Височанська, І.М. Литвинюк/