Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 753/10290/16-ц

провадження № 61-12918св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - державне підприємство дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок»,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва у складі судді Зайця Т. О. від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В. від 02 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» про відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він був прийнятий на роботу до державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» на посаду електромонтера та в подальшому згідно до наказу від 26 травня 2014 року звільнений із займаної посади, у зв'язку зі скороченням штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. При звільненні з ним не було проведено розрахунок, так як не виплачено заборгованість по заробітній платі. На підставі рішення суду заборгованість було виплачено лише 14 серпня 2015 року. Через затримку з виплати заробітної плати, він вважав, що йому спричинено моральну шкоду. Оскільки заробітна плата була єдиним джерелом його існування, а відповідач систематично порушував строки її виплати. У той час як він перебував у скрутному матеріальному становищі, не міг нормально харчуватись, що призвело до погіршення стану здоров'я, встановлення третьої групи інвалідності. Тому був змушений оформляти кредити в банках для свого проживання та лікування. Через відсутність коштів він втратив нормальні життєві зв'язки, змушений був шукати додатковий заробіток у вільний час обмежував себе в придбанні необхідних речей: одягу, палива, їжі, відпочинку, чим було принижено його честь і гідність як людини і працівника.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив суд стягнути з державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок», на свою користь 90 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, судові витрати та витрати на правову допомогу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із недоведеності заявлених позовних вимог, а саме підстав відшкодування школи за правилами статей 23, 1167 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України. Рішення суду мотивовано тим, що надані позивачем виписки та довідки з лікувальних закладів стосуються хронічних, вроджених захворювань які він мав з дитинства, що в свій час не може бути підтвердженням наявності моральної шкоди в правовідносинах які виникли між сторонами, оскільки вони жодним чином не пов'язані з невиплатою заробітної плати.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 2 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 2 листопада 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу відносин сторін і закон, який їх регулює.

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_2, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, він просив скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Судами неповно з'ясовано всі обставини справи, зокрема те, що невиплата або несвоєчасна виплата заробітної плати поставила позивача у скрутне матеріальне становище. Внаслідок чого він змушений був брати кредити у банку, що призвело до моральних страждань, у зв'язку із тим, що останній не міг нормально харчуватись, і як наслідок вказане призвело до захворювань та встановлення третьої групи інвалідності.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

13 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 був прийнятий на роботу у державне підприємство дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» на посаду електромонтера та в подальшому згідно до наказу

від 26 травня 2014 року звільнений із займаної посади, у зв'язку зі скороченням штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. При звільненні з ним не було проведено розрахунок - не виплачено заборгованість по заробітній платі.

Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області

від 15 січня 2015 року стягнуто з державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» на користь ОСОБА_2 32 455 грн 89 коп. заборгованості по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26 травня 2014 року по 01 січня 2015 року включно в сумі 5 514 грн 87 коп., а всього в загальній сумі 37 970 грн 76 коп.

Відповідно до виписки № 911 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 16 березня 2016 року, затвердженою Голованівською центральною районною лікарнею Кіровоградської області, довідки № 116

лікарсько-консультативної комісії затвердженою Голованівською центральною районною лікарнею Кіровоградської області, ОСОБА_2 в період з 02 березня 2016 року по 16 березня 2016 року знаходився на лікуванні у стаціонарному терапевтичному відділенні (а. с. 16, 18).

Згідно довідки МСЕК від 05 квітня 2016 року (а. с. 17) ОСОБА_4 встановлено третю групу інвалідності загального захворювання. Інвалідність встановлена строком до 01 травня 2017 року.

Позивач у період з 18 червня 2014 року по 18 травня 2016 року перебував на обліку як безробітний в Голованівському районному центрі зайнятості. Наведена обставина підтверджується довідкою Голованівського районного центру зайнятості № 222 від 18 травня 2016 року (а. с. 42).

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

У частині першій статті 60 ЦПК України (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), закріплено загальне правило розподілу обов'язків з доказування, а саме кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Таким чином, суди, відмовляючи у задоволенні позову, дійшли обґрунтованого висновку, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують заподіяння ОСОБА_2 моральної шкоди внаслідок невиплати йому заробітної плати та причинно-наслідкового зв'язку між цими діями й душевними стражданнями й хворобами позивача, на які він послався у позові.

Отже, доводи касаційної скарги вказаного висновку судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання судів у рішеннях про відмову у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, яку ОСОБА_2 обґрунтовував несвоєчасною виплатою роботодавцем заробітної плати виходячи із недоведеності заявлених позовних вимог, одночасно на норми трудового і цивільного права, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, виходячи із засад верховенства права, визначених у статті 263 ЦПК України й положень статті 410 ЦПК України про те, що не може бути скасоване правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які просить скасувати ОСОБА_2, є правильними й законними та обґрунтованими.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк