Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 199/1790/16

провадження № 61-9357св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2016 року у складі судді Якименко Л. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Максюти Ж. І., Прозорової М. Л. ,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про виключення майна з акта опису та арешту майна, звільнення його з-під арешту.

Позовна заява мотивована тим, що 09 червня 2011 року між нею та ОСОБА_2 укладено та нотаріально посвідчено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 домоволодіння АДРЕСА_1.

14 березня 2013 року у справі № 2/199/114/13 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за попереднім договором купівлі-продажу домоволодіння № АДРЕСА_1 грошові кошти з урахуванням індексу інфляції у розмірі 94 500 грн 00 коп., 18 % річних - 37 800 грн 00 коп., витрати по сплаті судового збору у розмірі 700 грн 00 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120 грн 00 коп., витрати пов'язані з проведенням експертизи у розмірі 2 812 грн 80 коп., а всього - 135 932 грн 80 коп.

На підставі зазначеного судового рішення 12 вересня 2013 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист № 2/199/114/13.

Постановою старшого державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 22 листопада 2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/199/114/13, виданого 12 вересня 2013 року.

06 серпня 2015 року державний виконавець Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області склав акт опису й арешту майна № 40853888, відповідно до якого описано та накладено арешт на домоволодіння АДРЕСА_1.

Позивач на підставі договору дарування, укладеного 09 червня 2011 року, є власником домоволодіння АДРЕСА_1.

Включення зазначеного домоволодіння до акта опису та арешту майна боржника і накладення на нього арешту обмежує права позивача як власника нерухомого майна, у зв'язку із чим просила задовольнити позов.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 Докази того, що позивач є власником зазначеного нерухомого майна, відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації та виникають саме з часу такої реєстрації. Позивач у порядку, встановленому чинним законодавством України, не зареєструвала своє право на спірне домоволодіння, а тому право власності на нього у неї не виникло, у зв'язку з чим немає правових підстав для виключення майна з акта опису та арешту майна і звільнення його з-під арешту.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_2 09 червня 2011 року, ОСОБА_1 на праві власності належить спірне домоволодіння. Відповідно до частини першої статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Проте суди попередніх інстанцій на зазначені положення статті 722 ЦК України уваги не звернули та дійшли передчасного висновку, що право власності на домоволодіння у позивача не виникло, оскільки не було зареєстроване у встановленому чинним законодавством України порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 09 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 домоволодіння АДРЕСА_1. Цей договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В., про що у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій вчинено запис за № 1577 (а.с. 6).

14 березня 2013 року у справі № 2/199/114/13 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення, яким стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за попереднім договором купівлі-продажу домоволодіння № АДРЕСА_1 грошові кошти з урахуванням індексу інфляції у розмірі 94 500 грн 00 коп., 18 % річних - 37 800 грн 00 коп., витрати по сплаті судового збору у розмірі 700 грн 00 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120 грн 00 коп., витрати пов'язані з проведенням експертизи у розмірі 2 812 грн 80 коп., а всього - 135 932 грн 80 коп.

На підставі зазначеного судового рішення 12 вересня 2013 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська видав виконавчий лист № 2/199/114/13.

Постановою старшого державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 22 листопада 2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/199/114/13, виданого 12 вересня 2013 року (а.с. 13).

06 серпня 2015 року державний виконавець Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області склав акт опису й арешту майна № 40853888, відповідно до якого описано та накладено арешт на домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Частиною четвертою статті 41 Конституції України і статтею 32 ЦК України визначено непорушність права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України «Про виконавче провадження»), особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як роз'яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що домоволодіння АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного 10 червня 2011 року.

Відповідно до статтей 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною першою статті 722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором.

Пунктом 13 договору дарування від 10 червня 2011 року встановлено, що право власності на відчужене домоволодіння у обдаровуваної виникає з моменту прийняття нею дарунка. Обдаровувана свідчить, що вона дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального приміщення цього договору після нотаріального посвідчення.

Відчуження нерухомого майна є підставою припинення права власності на нього (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України).

Системний аналіз статей 346 717, 719, 722 ЦК України і положень договору дарування укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, дають підстави для висновку про те, що право власності на подароване нерухоме майно перейшло до обаровуваного в момент прийняття дарунку, під яким розумілося отримання примірника нотаріально посвідченого договору дарування. Після укладення договору дарування право власності у ОСОБА_2 на домоволодіння АДРЕСА_1 припинено.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, за відсутності державної реєстрації прав на нерухоме майно, які виникають на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, обдарована особа набуває право власності на дарунок відповідно до частини першої статті 722 ЦК України та умов договору дарування, однак обмежений у праві розпорядження цим нерухомим майном до моменту реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, неправильно визначив характер спірних правовідносин, неправильно застосував норми права, не звернув увагу на те, що право власності за договором дарування переходить до обдаровуваного з моменту отримання ним дарунка, помилково погодився із висновком суду першої інстанції про те, що право власності на об'єкт дарування у позивача не виникло, оскільки таке право не було зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому відсутні правові підстави для виключення спірного домоволодіння з акта опису та арешту майна.

Згідно із частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

У зв'язку із викладеним, оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2016 року скасувати та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк