АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/933/18 Справа № 183/2046/17 Головуючий у 1 й інстанції - Городецький Д. І. Доповідач - Каратаєва Л.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Шевченківська районна у місті Дніпрі рада, про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу другого з батьків,-

в с т а н о в и л а:

10 травня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Шевченківська районна у м. Дніпрі ради, про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу другого з батьків (а.с.1-3), уточнивши свої вимоги просила, дозволити їй - ОСОБА_4 вивезти для відпочинку та оздоровлення за межі України (в умови теплого клімату - Єгипет, Шрі-Ланка, Туніс - залежно від часу розгляду справи та набрання рішенням законної сили, на період 7-14 днів) неповнолітню доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та без супроводу її батька - ОСОБА_5, протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили (а.с.19-21).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа - Шевченківська районна у м. Дніпрі ради про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу другого з батьків - відмовлено (а.с.37-40).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким задовольнити її позовні вимоги (а.с.43-45).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, не звернув уваги на безпідставність заперечень з боку відповідача та вирішив справу без врахування інтересів неповнолітньої дитини, порушуючи при цьому норми матеріального права, оскільки суд першої інстанції повинен був з'ясувати думку третьої особи по справі - Шевченківської у м. Дніпрі ради та переконатися в тому, що разовий виїзд дитини за кордон на відпочинок дійсно шкодить її інтересам, як зазначено у висновку суду.

Відзиву на апеляційну скаргу, в порядку ст. 360 ЦПК України, не надходило.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 20 квітня 2015 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, згідно рішення суду, шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, зареєстрований 14 січня 2005 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області розірвано (а.с.7).

Згідно свідоцтва про народження, виданого виконавчим комітетом Меліоративненської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 22 липня 2010 року серія НОМЕР_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

В судовому засіданні в суді першої інстанції, сторонами визнані ті обставини, що після розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишилася проживати разом з матір'ю - позивачем ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, в зв'язку з чим, зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Відповідач ОСОБА_5 відмовив позивачу у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон для оздоровлення та відпочинку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодного доказу того, в якій саме державі буде перебувати дитина, в який конкретно визначений проміжок часу дитина буде перебувати за кордоном, у зв'язку з чим, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до Єгипту, Шрі-Ланки, Тунісу без визначення конкретних дат перебування дитини в цих державах, фактично позбавлять відповідача, як батька дитини, можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та ст. 141, 153, 157 СК України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не зазначено конкретного часу, періоду та країни в яку має намір поїхати позивач разом із неповнолітньою дитиною, без згоди батька.

Доводи апеляційної скарги позивача про намір виїзду за кордон для відпочинку та оздоровлення за межі України в умови теплого клімату - Єгипет, Шрі-Ланка, Туніс - залежно від розгляду справи та набрання рішенням законної сили без згоди батька разом із неповнолітньою, є неприйнятними, тому що не узгоджуються із діючим законодавством.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не з'ясував думку третьої особи по справі для переконання в тому, що разовий виїзд дитини за кордон на відпочинок дійсно шкодить інтересам дитини, не заслуговує на уваги, оскільки підставою для відмови в позові є виключно необґрунтоване викладення позовних вимог, яке суперечить чинному законодавству.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367-368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з цього часу.

Судді: