Постанова

Іменем України

13 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 350/980/16-ц

провадження № 61-16899св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2016 року у складі судді: Калиній Г. В. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року у складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Васильковського В. М., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 червня 2016 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування трактор НОМЕР_1, а ОСОБА_4 зобов'язався сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно умов договору і у день укладення останнього сплатив на рахунок відповідача 10 000,00 грн.

Позивач вважав, що договір не відповідає принципу справедливості та добросовісності, укладений з порушенням статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови договору є несправедливими за наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, вчинений з використанням нечесної підприємницької діяльності. ОСОБА_4 просив визнати договір недійсним, стягнути з відповідача 10 000,00 грн сплачених коштів та 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 23 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 004576 від 29 червня 2016 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_4 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_4 10 000 грн сплачених за договором коштів. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено, за безпідставністю.

Суди, застосувавши висновок Верховного Суду України, що міститься у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, кваліфікували окремі пункти оспорюваного договору фінансового лізингу як несправедливі, зробили висновок про наявність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 004576 від 29 червня 2016 року.

У лютому 2017 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» звернулося із касаційною скаргою на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року, в якій просить оскаржені рішення скасувати і в задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що безпідставним є висновок судів про: невідповідність пункту 3.5 договору статті 808 ЦК України, оскільки пункт 3.5 договору передбачає відповідальність продавця за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, що не суперечить частині першій статті 808 ЦК України; несправедливість пункту 5.4 договору щодо зобов'язань, які виникають у лізингоодержувача у разі збільшення вартості предмета лізингу, оскільки ціна предмета лізингу може змінюватися (індексуватися) залежно від цінової політики продавця до моменту надходження грошової суми в розмірі авансового платежу від лізингоодержувача на рахунок лізингоодержувача та перерахування всієї суми на рахунок продавця. Лізингодавець не бере участі у формуванні ціни предмета лізингу. Остання надається продавцем на момент перерахування коштів за товар, про що вказано в договорі; наявність дисбалансу договірних прав між сторонами, оскільки у Договорі немає обов'язків Лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду останньому. Умови договору погоджені сторонами вільно, є прозорими і відповідають чинному законодавству.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскарженні рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані тим, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржені рішення відповідають висновку Верховного Суду України, який викладено у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не вказала жодного обґрунтованого мотиву для відступу висновку Верховного Суду України, який викладено у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі з таких мотивів.

Суди встановили, що 29 червня 2016 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 004576 з додатками, згідно пункту 1.1 якого відповідач (лізингодавець)зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу, визначений у пункті 3.1 договору, а позивач (лізингоодержувач) зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Предметом договору згідно пункту 3.1 є трактор ДТЗ 354.5. Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 100 000 грн, авансовий платіж 50000 грн, щомісячний платіж 4166,67 грн, комісія за організацію (10%) 10000 грн, комісія за передачу (3%) 3000 грн.

Відповідно пункту 5.1 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

У пункті 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі комісія за організацію), яка визначена у додатку № 1 і становить 10% вартості предмета лізингу), б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, визначений у додатку № 1 і становить 50% вартості предмета лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, розмір якої визначений у додатку № 1 та становить 3% вартості предмета лізингу.

Згідно пункту 8.2.3 договору лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати другий лізинговий платіж, що складається з періодичних лізингових платежів, який включає: відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору.

29 червня 2016 року позивач здійснив платіж в сумі 10 000,00 грн. на розрахунковий рахунок відповідача, що підтверджено копією квитанції № 0.0.575579842.1.

Суди встановили, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір за умови невиконання лізингоодержувачем цього договору, без завчасного повідомлення лізингоодержувача. У пункті 4.3.6 договору передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж або поставку предмета лізингу по причинах, які не залежать від лізингодавця, при цьому повертає сплачені кошти лізингоодержувачу відповідно до пункту 12.12 договору і сплачує штраф у розмірі 20% від сплаченої суми. Комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Суди встановили, що згідно пункту 5.4 договору лізингодавець залишає за собою право збільшувати вартість предмету лізингу до моменту його замовлення, відповідно при збільшенні вартості лізингоодержувач одноразово сплачує різницю, збільшується сума комісії за організацію договору.

Суди встановили, що у пунктах 12.1-12.18 договору встановлена відповідальність лише лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, жоден з цих пунктів не передбачає такої відповідальності лізингодавця перед лізингоодержувачем. Вказані пункти розділу 12 встановлюють жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою (пункти 12.12, 12.13).

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Встановивши, що умови оспорюваного договору фінансового лізингу є несправедливими, суди зробили правильний висновок про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2017 року відкрито виконання рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2016 року зупинено до закінчення касаційного провадження у справі. Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, тому на підставі статті 436 ЦПК України виконання рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2016 року слід поновити.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» залишити без задоволення.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель