ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року

м. Харків

Справа № 635/2081/15-ц

Провадження № 22ц/790/225/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

Головуючого Бровченко І.О.,

суддів Кіся П.В., Бурлака І.В.,

при секретарі Прокопчук І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 серпня 2017 року у складі судді Токарєвої Н.М. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння, відшкодування моральної шкоди і визнання недійсним договору купівлі-продажу та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_4, про визнання права власності на автомобіль, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до суду з указаним позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, відшкодування моральної шкоди і визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що 21 липня 2007 року ними за спільні кошти було придбано легковий автомобіль марки «Nissan Maxima», 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1. 06 серпня 2011 року ними було видано довіреність ОСОБА_4 з правом користуватися та розпоряджатися від їх імені вказаним автомобілем. Довіреність видана строком до 19 грудня 2014 року. У звязку з невиконанням ОСОБА_4 умов домовленості, 22 серпня 2012 року вони подали до нотаріусу заяву про скасування довіреності, однак автомобіль ОСОБА_4 не повернув. Зазначали, що їм стало відомо про те, що спірним автомобілем без належних правових підстав користується ОСОБА_2, яка ухиляється від повернення їм автомобіля, чим порушує їхні права. Внаслідок тривалого неповернення відповідачем автомобіля їм завдано моральної шкоди, яку вони оцінили у 5 тис. грн.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_3 та ОСОБА_1 просили витребувати від ОСОБА_2 легковий автомобіль марки «Nissan Maxima», 2002 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, технічний паспорт, свідоцтво, а також юридичні документи до вищевказаного автомобіля; стягнути з відповідачки на їх користь моральну шкоду у сумі 5 тис. грн, судові витрати у розмірі 160 грн., 50 грн. зі сплати судового збору за моральну шкоду, 120 грн. за виготовлення позовної заяви, а всього 330 грн.

ОСОБА_3, 12 серпня 2016 року, померла. Оскільки заявлені правовідносини допускають правонаступництво в порядку спадкування, правонаступником ОСОБА_3 є ОСОБА_1, який залучений до участі у справі.

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2011 року на підставі відплатного договору купівлі-продажу, укладеного між нею і ОСОБА_4, вона стала власником автомобіля «Nissan Maxima», 2002 року випуску. Автомобіль придбано за суму, еквівалентну 10 тис. дол. США. 20 грудня 2011 року ОСОБА_4 видав на її ім'я нотаріально посвідчену довіреність з правом користування та розпорядження вказаним автомобілем. На момент придбання автомобіля ОСОБА_4 володів ним на підставі угоди купівлі-продажу, укладеної ним з ОСОБА_3 та ОСОБА_1, на підставі чого ними було надано на ім'я ОСОБА_4В, довіреність від 19 грудня 2011 року. ОСОБА_2 зазначала, що вона є добросовісним набувачем спірного автомобіля.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 просила визнати її добросовісним набувачем автомобіля «Nissan Maxima» та визнати за нею право власності на вказаний автомобіль.

Рішенням Харківського районного суду харківської області від 14 серпня 2017 року у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_2 добросовісним набувачем автомобілю марки «NISSAN» моделі «Maxima», 2002 року випуску, д/н. 8955, колір сірий, № двигуна VQ3052731B, № кузова JN1CCUA33U0083349. Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «NISSAN» моделі «Maxima», 2002 року випуску, д/н. 8955, колір сірий, № двигуна VQ3052731B, № кузова JN1CCUA33U0083349.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнити його позов у повному обсязі. В обґрунтування скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було допущено неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставина справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог первісного позову, та про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, визнавши ОСОБА_2 добросовісним набувачем автомобілю марки «NISSAN» моделі «Maxima», 2002 року випуску, д/н. АХ 8955 ВА, та визнавши за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «NISSAN» моделі «Maxima», 2002 року випуску, д/н. АХ 8955 ВА, колір сірий, № двигуна VQ30527311В, № кузова JN1CCUA33U0083349.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними, з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 21 липня 2007 року ОСОБА_1 разом зі своєю матірю ОСОБА_3, за рахунок сумісних коштів у громадянки ОСОБА_5 був придбаний легковий автомобіль марки NISSAN Maxima, випуску 2002 року, сріблястого кольору, тип кузова: легковий седан-в, д/н. АХ 7220 АН, номер двигуна: UG30527311B, номер кузова: JN1CCUA33U0083349, тех. талон ИБ181348, свідоцтво АХС037655.

Право власності та право користування на автомобіль ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано в управлінні Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Харківській області, згідно якої автомобілю НОМЕР_2.

19 грудня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було уповноважено ОСОБА_4 користуватися, а також розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду, передавати в позичку, страхувати тощо) автомобілем марки NISSAN моделі Maxima, рік випуску 2002, номер шасі (кузова, рами) № JN1CCUA33U0083349, реєстраційний № НОМЕР_1, тип легковий седан-в, зареєстрований РЕВ МВ № 1 ОСОБА_6 України в Харківській області 21 червня 2007 року, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу АХС 037655, виданого РЕВ МВ № 1 ОСОБА_6 України в Харківській області 21 червня 2007 року, на підставі довіреності серії ВРО № 912550, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_7, яка була видана строком на три роки, до 19 грудня 2014 року.

Згідно з ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції від 07.05.2011) нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства.

Відповідно до п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 (в редакції від 12.09.2011) нотаріус зобовязаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Крім того, 19 грудня 2011р. ОСОБА_4 власноруч написано розписку в підтвердження отримання легкового автомобіля від власників, у якій вказується про взяття ОСОБА_4 зобовязання зі сплати грошових коштів за легковий автомобіль в сумі 16000 доларів США. При цьому, у розписці зазначається про першочергову сплату ОСОБА_4 грошової суми у розмірі 1500 доларів США.

20 грудня 2011 року ОСОБА_4, враховуючи власне право розпорядження легковим автомобілем, укладає зі ОСОБА_2 договір купівлі-продажу автомобіля марки NISSAN моделі Maxima, рік випуску 2002, номер шасі №JN1CCUA33U0083349, реєстраційний № НОМЕР_1, зареєстрований 21.06.2007 р. РЕВ МВ № 1 ОСОБА_6 України в Харківській області.

20 грудня 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8 посвідчено довіреність серії ВРП № 255467 ОСОБА_4 від імені співвласників ОСОБА_3, ОСОБА_1, якою уповноважено ОСОБА_2 користуватися та розпоряджатися легковим автомобілем.

На підставі довіреності ОСОБА_2 були надані повноваження керувати автомобілем, знімати з обліку та ставити на облік в органах ДАІ, підписувати договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та використання автомобіля, отримувати в органах Державтоінспекції відповідне свідоцтво для поїздки автомобіля за кордон, та ряд інших повноважень, які властиві та притаманні власнику транспортного засобу.

22 серпня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було подано заяву № 31/01-16 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_7 з вимогою скасувати довіреність від 19 грудня 2011р. серії ВРО № 912550, видану на імя ОСОБА_4

Листом від 22 серпня 2012 року приватний нотаріус ОСОБА_7 повідомив органи Державтоінспекції про скасування ОСОБА_3 і ОСОБА_1 довіреності від 19 грудня 2011 року на імя ОСОБА_4 на розпорядження від їх імені спірним автомобілем.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності.

Відповідно до ст. 249 ЦК України права та обовязки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 було відчужено легковий автомобіль ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу під час дії (до скасування) довіреності серії ВРО № 912550 від 19 грудня 2011 року, тобто у період часу, коли він мав право користуватися та розпоряджатися легковим автомобілем від ОСОБА_1 на підставі чинного договору (доручення).

Згідно змісту довіреності серії ВРО № 912550 від 19 грудня 2011року ОСОБА_4 було наділено правом продавати, обмінювати, здавати в оренду, передавати в позичку автомобіль.

Таким чином, твердження про відсутність повноважень на укладення договору купівлі-продажу не відповідає дійсним обставинам справи.

Враховуючи волю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на передачу легкового автомобіля ОСОБА_4 наявність у ОСОБА_4 прав відчужувати легковий автомобіль, чим він правомірно скористався та відчужив легковий автомобіль ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року та ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Таким чином, для витребування майна необхідна наявність двох умов: 1) незаконність заволодіння; 2) відсутність правової підстави такого заволодіння.

Первісним позивачем не доведено незаконності, безпідставності заволодіння ОСОБА_2 автомобілем.

Таким чином правильним є висновок про те, що відсутні правові підстави для його витребування.

Згідно висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 23 листопада 2016 р. по справі № 3-1058гс16 витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року по справі № 6-2161цс16 та у правовій позиції Верховного Суду України по справі № 6-2776цс16.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року (справа № 6-1203цс15) зазначив, що за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

ОСОБА_2 заволоділа легковим автомобілем на правових підставах договору купівлі-продажу з особою, яка мала право розпоряджатися вказаним майном, майно не вибуто поза волею власників ОСОБА_3 та ОСОБА_1

За таких обставин, та враховуючи положення ст. ст. 387- 388 ЦК України, витребування легкового автомобіля у ОСОБА_2 є неправомірним.

Крім того, судом було враховано, що 19 вересня 2014 року ОСОБА_1 було отримано від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 11000 доларів США в рахунок за транспортний засіб, про що зазначено у розписці, що також підтверджує волю власників ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на відчуження майна.

Грошові кошти були отримані 19 вересня 2014 року натомість, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовною заявою 18.03.2015р., тобто вже отримавши грошові кошти за автомобіль, що надає підстави для висновку про те, що надані пояснення первісним позивачем ОСОБА_1 не відповідають дійсним обставинам справи, а обраний спосіб захисту власних прав та інтересів шляхом витребування майна у особи, яка набула спірне майно на підставі правочину, є не законним.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Судом також встановлено, що 20 грудня 2011 року між ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі довіреності, та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу спірного автомобілю марки NISSAN моделі Maxima, рік випуску 2002, номер шасі №JN1CCUA33U0083349, реєстраційний № НОМЕР_1, зареєстрований 21.06.2007р. РЕВ МВ № 1 ОСОБА_6 України в Харківській області, згідно з яким ОСОБА_2 придбала легковий автомобіль, сплативши ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США. Тобто, ОСОБА_4 діяв від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі чинного договору (доручення) і укладеного цивільно-правого договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Зміст правочину не може суперечити положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. 2, ч. 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 13 ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемним є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Статтею 657 ЦК України визначено форму окремих видів договорів купівлі-продажу, а саме: земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, які укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Такі вимоги до договору купівлі-продажу транспортного засобу не ставляться.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений із дотриманням всіх істотних вимог, не суперечить положенням законодавства, інтересам держави і суспільства, був спрямований на набуття сторонами цивільних прав та обовязків та його зміст не суперечить актам цивільного законодавства, при укладанні договору волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що і було здійснено сторонами.

Отже, позовні вимоги за первісним позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Враховуючи відсутність неправомірних дій з боку ОСОБА_2, та враховуючи положення ст. 139 ЦПК України та положення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р., первісна позовна вимога про відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню.

У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, в редакції на час ухвалення рішення суду, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, в редакції на час ухвалення рішення суду, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок доказів у їх сукупності.

Суд дійшов правильного висновку про задоволення вимог зустрічної позовної заяви, з огляду на наступне.

Частиною 1ст. 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1ст. 317 ЦК України, власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Положенняст. 319 ЦК України визначають, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Положеннямист. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно дост. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Згідно зі ст. 662 ЦК України продавець зобовязаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосується товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Дана вимога ОСОБА_4 як продавцем, була виконана.

Встановлено, що між ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі довіреності, та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля, згідно з яким ОСОБА_2 придбала автомобіль, сплативши ОСОБА_4 грошові кошти. Тобто ОСОБА_4 діяв від імені ОСОБА_1 на підставі чинного договору (доручення) і укладеного цивільно-правового договору.

Договір купівлі-продажу легкового автомобіля, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відповідає вимогам законодавства, зокрема ст. 203 ЦК України: зміст правочину не суперечить положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі; правочин вчинений у формі, встановленій законом; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 388 ЦК України добросовісним вважається придбання майна не безпосередньо у власника.

Судом встановлено, що на час укладання договору купівлі-продажу легкового автомобіля, ОСОБА_4 мав право розпорядження легковим автомобілем, таким чином ОСОБА_2 було придбано легковий автомобіль цілком на законних підставах.

Тому, на підставі вказаного договору до ОСОБА_2 перейшло право власності на вказаний вище транспортний засіб, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України.

Суд захищає гарантовані законодавцем права власника з володіння, користування та розпорядження майном, який має право захищати власні права та інтереси, шляхом використання судового способу захисту, якщо такі будь-ким оспорюються або не визнаються.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його прав власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року.

Згідно з пунктом 11 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для розірвання договору оренди землі відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального в процесуального права і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Посилання в апеляційній скарзі, що ОСОБА_4 не підписував договір купівлі-продажу, внаслідок чого ОСОБА_2 повинна була заявити клопотання про призначення експертизи, є безпідставними. Матеріали справи не містять належні та допустимі докази підтверджуючі, що підпис від імені ОСОБА_4 виконано не останнім. Копія протоколу допиту від 13 червня 2017 року не є належним та допустимим доказом. ОСОБА_4 по цивільній справі у якості свідка не допитувався. Клопотання про призначення експертизи, в обґрунтування доводів первісного позову та заперечень на зустрічний позов, ОСОБА_1 не заявлялось.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно зясовано обставини справи, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального праві, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 14 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді -