Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

місто Київ

справа № 205/2595/15-ц

провадження № 61-5357св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року у складі судді Нижного А. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року у складі суддів: Каратаєвої Л. О., Григорченка Е. І., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням уточненої заяви, просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 43 301, 70 дол. США.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між сторонами 04 вересня 2006 року укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 20 500, 00 дол. США на термін до 04 вересня 2011 року та зобов'язався його повернути, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідач не сплачував своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості. Таким чином, всупереч умовам кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов'язання за договором не виконав.

За результатами розгляду іншої цивільної справи рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2011 року з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за кредитним договором від 04 вересня 2006 року станом на 21 липня 2011 року в розмірі 23 061, 26 дол. США. Таким чином, як зазначає позивач, заборгованість становила 43 301, 70 дол. США та складалася з: 882, 74 дол. США заборгованості за кредитом; 14 797, 77 дол. США заборгованості за процентами за користування кредитом; 1 435, 00 дол. США заборгованості за комісією за користування кредитом; 26 186, 19 дол. США за пенею за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 04 вересня 2006 року за період з 10 квітня 2012 року до 02 квітня 2015 року, яка складається з заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 11 955, 72 дол. США, а також пеню за період з 10 квітня 2014 року до 02 квітня 2015 року у розмірі 311 468, 76 грн. У задоволенні інших позовних вимог судом відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що доказів погашення заборгованості за кредитним договором, стягнутої за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2011 року, відповідачем суду не надано. При цьому суд дійшов висновку про існування визначених частиною четвертою статті 267 ЦК України підстав для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення платежів, пред'явлених до стягнення з порушенням строків позовної давності, а саме: про стягнення пені за період до 10 квітня 2014 року та про стягнення інших платежів за період до 10 квітня 2012 року. З цих же підстав суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за сумою кредиту та за комісією за користування кредитом повністю, оскільки останні нарахування за згаданими платежами мали місце ще у 2011 році. Стягуючи пеню в межах строку позовної давності, суд зазначив, що таке стягнення може відбуватись лише у національній валюті України, а тому відсутні підстави для стягнення пені в доларах США.

Апеляційний суд Дніпропетровської області, переглядаючи наведене рішення, погодився із висновками суду першої інстанції та зазначив, що із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору необхідно зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а тому ухвалою апеляційного суду від 15 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами та пенею, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтовується доводами про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Доводами касаційної скарги є те, що кредитний договір припинив свою дію, банк втратив можливість нарахування штрафних санкцій, оскільки позичальнику було направлено досудову вимогу про повернення боргу, а також пред'явлено позов про стягнення усієї суми кредитної заборгованості. На переконання заявника, помилковим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що договори страхування, строк дії яких визначено до 03 вересня 2007 року, щорічно продовжуються (лонгуються) до повного погашення кредитної заборгованості, оскільки для їх пролонгації повинно бути виконано дві умови - волевиявлення страхувальника та сплата страхового платежу. Доказів сплати страхувальником страхового платежу протягом 8 років банком не надано.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2018 року цивільну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 04 вересня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DNI0АЕ00000250, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у сумі 20 500, 00 дол. США на купівлю автомобіля, а також 4 484, 38 дол. США на сплату страхових платежів з кінцевим терміном повернення до 04 вересня 2011 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит і сплатити проценти за користування ним і комісію.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 02 квітня 2015 року заборгованість за кредитним договором становила 66 362, 96 дол. США та складалася із: заборгованості за сумою кредиту у розмірі 13 426, 15 дол. США, заборгованості за процентами у розмірі 21 068, 34 дол. США, заборгованості за комісією у розмірі 1 435, 00 дол. США, пенею - у розмірі 30 433, 47 дол. США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2011 року у цивільній справі № 2-4987/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2011 року, стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 183 623, 61 грн, а також солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» 200, 00 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2013 року у справі № 2/202/11631/13, що набрало законної сили 30 грудня 2013 року, задоволено позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 49 035, 99 дол. США звернуто стягнення на предмет застави, автомобіль марки MERCEDES-BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3

04 червня 2014 року на рахунок відповідача надійшли грошові кошти у розмірі 5 759, 80 дол. США від реалізації автомобіля марки MERCEDES-BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Позивач зазначив, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 28 квітня 2016 року останнє нарахування за тілом кредиту мало місце у вересні 2011 року, за комісією - у серпні 2011 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У частині другій статті 1050 ЦК Українипередбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути порушені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia» (№ 14902/04, § 570), «Stubbings and Others v. the United Kingdom»від 22 жовтня 1996 року (№ 22083/93 і № 22095/93, § 51).

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України не тотожні.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зобов'язання.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і шляхом звернення до суду.

Верховний Суд дійшов переконання, що, звернувшись до суду із позовом про стягнення із позичальника кредитної заборгованості у повному обсязі, банк реалізував своє право на пред'явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов'язання.

З огляду на те, що банк звернувся до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості, тобто пред'явив до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, то у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом, після чого він не міг такі проценти нараховувати.

Щодо вимог про стягнення пені, нарахованої за останній рік до дня звернення до суду, Верховним Судом враховано таке.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфа 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не зазначено у законі чи в договорі.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Оскільки після пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти пені.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, їх зміст не узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, адже частково задовольняючи позовні вимоги банку, суди не врахували, що після пред'явлення до позичальника позову про стягнення загального розміру заборгованості за кредитним договором банк не мав права здійснювати подальше нарахування заборгованості за кредитним договором, оскільки він припинив свою дію.

Враховуючи викладене, Верховний Суд робить висновок про те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно стягнули з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 10 квітня 2012 року до 02 квітня 2015 року у розмірі 11 955, 72 дол. США та пеню за період з 10 квітня 2014 року до 02 квітня 2015 року у розмірі 311 468, 76 грн.

При цьому Верховний Суд дійшов переконання, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені за період до 10 квітня 2014 року та щодо стягнення інших платежів за період до 10 квітня 2012 року у зв'язку із застосуванням позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій зробили помилкові висновки про наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, оскільки таке право не підлягало захисту у зв'язку із припиненням права на позов у матеріальному розумінні.

Враховуючи системний аналіз наведених норм права, Верховний Суд зробив висновок про те, що банк не мав права нараховувати відсотки та пеню за кредитом, які стали предметом позову, а тому відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права, відповідно, суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували позовну давність.

Одночасно безпідставною є вимога позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2011 року у справі № 2-4987/11 стягнуто загальну заборгованість за кредитним договором, а після пред'явлення позову договір припинив свою дію.

Банк розрахував заборгованість, пред'явлену ОСОБА_3, шляхом віднімання від суми боргу, нарахованої за кредитним договором станом на 04 квітня 2015 року, від суми, стягнутої рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2011 року у справі № 2-4987/11, що не відповідає вимогам закону.

Враховуючи те, що під час розгляду справи виявлено неправильне застосування норм матеріального права, що є обов'язковою підставою для скасування рішення, то Верховний Суд дійшов переконання про необхідність виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги відповідно до положень статті 400 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За правилами пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції, зокрема, складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, Верховний Суд доходить висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 416 ЦПК України, за результатом розподілу судових витрат з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають стягненню судові витрати, понесені ОСОБА_3 у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції в розмірі 4 384, 80 грн, а також судовий збір, сплачений за подання ним апеляційної скарги, у розмірі 4 019, 41 грн, що разом складає 8 404, 21 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року.

Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у повному обсязі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 8 404, 21 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик