Постанова

Іменем України

10 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 753/6395/16-ц

провадження № 61-8062св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів:

Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Усика Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 12 вересня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_4 укладений договір кредиту № 40.29-34/398 в сумі

19 980,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі

13,5 % річних, із кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів до 11 вересня 2011 року, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором

12 вересня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладений договір поруки № 013/640-11, за умовами якого ОСОБА_5 зобов'язувалася солідарно відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором, а саме: повернути кредит, сплатити проценти за його користування та штрафні санкції в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі.

Позивач виконав свої зобов'язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі, проте відповідач неналежним чином виконує умови договору, й станом на

17 листопада 2015 року загальна заборгованість відповідача перед банком становить 27 381,01 доларів США, що еквівалентно 635 431,83 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 10 053,25 доларів США, що еквівалентно 233 306,02 грн, заборгованості за відсотками - 9 131,05 доларів США, що еквівалентно

211 904,50 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 4 936,51 доларів США, що еквівалентно 115 188,37 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків -

3 233,20 доларів США, що еквівалентно 75 032,94 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів вищезазначену заборгованість.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 27 381,01 доларів США, що еквівалентно 635 431,83 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, тому ця обставина позбавила відповідача можливості подати до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, а отже, така заява підлягає розгляду в апеляційному суді. За результатами розгляду апеляційної скарги суд дійшов висновку про застосування строку позовної давності, оскільки строк позовної давності почав перебіг із 12 вересня 2012 року і закінчився 11 вересня 2014 року, а позов подано до суду у березні 2016 року. Також зазначив, що позов до поручителя ОСОБА_5 пред'явлений після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто порука є припиненою, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

У листопаді 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, а стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, тому суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк», в яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує висновків суду апеляційної інстанції, а фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суд надав належну оцінку.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 12 вересня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та

ОСОБА_4 укладений договір кредиту №40.29-34/398 із кінцевим терміном повернення кредиту - до 11 вересня 2011 року.

Таким чином, встановлений законом трирічний строк позовної давності щодо повного повернення суми кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами почав перебіг із 12 вересня 2011 року і закінчився 11 вересня 2014 року.

Із позовом банк звернувся до суду 30 березня 2016 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд обґрунтовано відмовив позивачу у стягнені заборгованості за кредитним договором у розмірі 27 381,01 доларів США, оскільки позивач звернувся до суду з позовом у березні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем на стадії апеляційного розгляду справи.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 квітня 2018 року у справі

№ 200/11343/14-ц, яка полягає у тому, що якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, а стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, тому суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності, не заслуговує на увагу, оскільки згідно з частиною третьою статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (стаття 309 ЦПК України 2004 року). Оскільки, суд першої інстанції не повідомив відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, що позбавило його права на подання заяви про застосування позовної давності, тому суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для розгляду такої заяви, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний