Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 496/3410/15-ц

провадження № 61-25382св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

Позовна заява мотивована тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_4

22 серпня 2008 року укладений кредитний договір № 618-0131003/ФКВІП-08, згідно із умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 79 200,00 доларів США з розрахунку 11,98 % річних за весь час користування кредитом на строк

до 21 серпня 2033 року, а відповідач зобов'язався у встановлені кредитним договором строки повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, у томі числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно із умовами кредитного договору, однак зобов'язання не виконані, у зв'язку з чим станом на 11 червня 2015 року утворилася заборгованість у сумі 319 114,52 грн із яких: тіло кредиту - 283 640,77 грн, відсотки - 14 994,11 грн, комісія за ведення кредиту - 16 255,03 грн, пеня - 3 950,13 грн, сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за процентами - 274,48 грн.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 у сумі 319 114,52 грн за кредитним договором

від 22 серпня 2008 року № 618-0131003/ФКВІП-08 звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок із надвірними спорудами, житловою площею - 42,70 кв. м, загальною площею - 77,10 кв. м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1, та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку, зазначеної на схематичному плані під літ. «А», та надвірної споруди зазначеного на схематичному плані під літ. «Б» - гараж, які розташовані на земельній ділянці розміром 0,0633 га, що належить ОСОБА_4 на праві особистої власності; земельну ділянку, площею 0,0633 га, з яких: 0,0365 га - рілля, 0,0268 га - забудовані землі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на зазначене майно.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати недійсний кредитний договір від 22 серпня 2008 року № 618-0131003/ФКВІП-08 та визнати недійсним договір поруки від 22 серпня 2008 року, мотивуючи свої вимоги тим, що ПАТ «Дельта Банк» не є стороною кредитного договору, та цей договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його не повідомлено про заміну первісного кредитора. Крім того, він намагався виконати умови договору, але на його письмові звернення до банку з питаннями щодо порядку виконання зобов'язань відповіді не надійшло.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13 вересня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторонами не передбачена процедура звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, а передбачена лише можливість укладення окремого договору з цього питання для вирішення в позасудовому порядку, а тому відсутні підстави для задоволення позову ПАТ «Дельта Банк». Відмовляючи у зустрічному позові, суд виходив із того, що відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, оскільки вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» можуть застосовуватися до спорів, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредитування.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 вересня 2016 року змінено в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк». В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач не намагався реалізувати своє права оформлення права власності у позасудовому порядку, шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, передбачене умовами договору (пункт 4.4.1), крім того, не вказав підстав визнання права власності передбачених статтями 335 та 376 ЦК України.

У квітні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в іпотечному договорі міститься застереження щодо можливості стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду яке прирівнюється за своїми наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому у разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У серпні 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк», в яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 22 серпня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 618-0131003/ФКВІП-08, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредитні кошти у розмірі 79 200,00 доларів США з розрахунку 11,98 % річних за весь час користування кредитом на строк із 22 серпня 2008 року

по 21 серпня 2033 року. Кредит наданий на придбання нерухомості.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укропробанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укропромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до пункту 4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укропромбанк» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком України, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укропромбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а згідно з пунктом 4.2 внаслідок передачі ТОВ «Укропромбанком» ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги боржників. ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Із метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором

ОСОБА_4 передав у іпотеку нерухоме майно, за договором іпотеки від 22 серпня 2008 року б/н, а саме: а) житловий будинок із надвірними спорудами, житловою площею 42,70 кв. м, загальною площею 77,10 кв. м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1, та складається у цілому з одного кам'яного житлового будинку, зазначеного на схематичному плані під літ. «А», та надвірної споруди зазначеної на схематичному плані під літ. «Б» - гараж, які розташовані на земельній ділянці розміром 0,0633 га, що належить ОСОБА_4 на праві особистої власності; б) земельна ділянка, площею

0,0633 га (з них: 0,0365 га - рілля, 0,0268 га - забудовані землі), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 11 червня 2015 року утворилася заборгованість у сумі 319 114,52 грн, із яких: тіло кредиту - 283 640,77 грн, відсотки - 14 994,11 грн, комісія за ведення кредиту - 16 255,03 грн, пеня - 3 950,13 грн, сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за процентами - 274,48грн.

Пунктом 4.4.1 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу у випадку прийняття іпотекодержателем предмету іпотеки у власність це застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок суду відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, а також висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того, вказала наступне.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Встановивши, що визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, відповідно до якого, позивач має право реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, суд апеляційної інстанції правильно вирішив спір.

Доводи касаційної скарги про те, що в іпотечному договорі міститься застереження щодо можливості стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду яке прирівнюється за своїми наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому у разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом, не заслуговують на увагу, оскільки стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик