30.10.2018 Єдиний унікальний номер 205/1170/18
Єдиний унікальний номер судової справи:205/1170/2018
Номер провадження: 2/205/1488/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 09 березня 2012 року між ним, ОСОБА_1, та ОСОБА_2 (далі Відповідач), було укладено Договір позики, згідно якого він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 420 000 (чотириста двадцять тисяч) доларів США готівкою, а відповідач зобовязався повернути позивачу 09 березня 2013 року вказану грошову суму. Факт надання позивачем відповідачу позики підтверджується також власноруч написаними розписками від 09 березня 2012 року та 27 грудня 2012 року. Далі позивач зазначає, що у вказаний в Договорі позики строк відповідач повернув позику лише частково на суму 30 700 (тридцять тисяч сімсот ) доларів США 00 центів. Враховуюче це, 25 жовтня 2013 року позивач та відповідач врегулювали питання подальшого повернення залишку боргу, уклавши Угоду до Договору позики від 09.03.2012 року. Відповідно до умов такої Угоди сторони змінили валюту грошового зобовязання, та строк повернення позики у сумі 3 110 507 (три мільйони сто десять тисяч пятсот сім) грн. 00 коп., що складає 389 300 (триста вісімдесят девять тисяч триста) доларів США 00 центів було продовжено, і повернення суми позики мало бути здійснено частинами згідно відповідного графіку.

Однак, відповідачем були порушені і нові строки повернення позики. Відповідачем 23.12.2013 року була ще повернута лише частина позики в сумі 10 000 (десять тисяч ) доларів США 00 центів, що еквівалентно 79 900 (сімдесят девять тисяч девятсот) грн. 00 коп., в іншій частині сума боргу не повернута до цього часу, у звязку із чим основна сума заборгованості за тілом позики у розмірі 3 030 607 грн. була стягнута в судовому порядку, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2016 року по справі за № 205/1680/15-ц, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.09.2017 року по справі за № 205/1680/15-ц, та постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.01.2018 року по справі за № 205/1680/15-ц.

У звязку з невиконанням відповідачем зобовязання щодо повернення грошових коштів позивачу, останній вимушений звернутись до суду із даним позовом з вимогами про повернення боргу у загальному розмірі 2 122 960 (два мільйони сто двадцять дві тисячі девятсот шістдесят) грн. 97 коп., яка складається із: заборгованості по процентах на рівні облікової ставки НБУ за період з 15.08.2017 року по 18.02.2018 року у розмірі 182 002 (сто вісімдесят дві тисячі дві) грн. 48 коп., суми, на яку збільшилася сума боргу відповідача внаслідок урахування індексу інфляції за період з березня 2015 року по лютий 2018 року, станом на 19.02.2018 року складає 1 894 129 (один мільйон вісімсот девяносто чотири тисячі сто двадцять девять) грн. 38 коп., 3 % річних від простроченої суми за період з 15.08.2017 року по 18.02.2018 року станом на 19.02.2018 року складає 46 829 (сорок шість тисяч вісімсот двадцять девять) грн. 11 коп. та судового збору у розмірі 8 500 (вісім тисяч пятсот) грн. 00 коп.

Представник відповідача ОСОБА_2 у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в повному обсязі в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх заперечень посилався на ті обставини, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2, суми заборгованості у загальному розмірі 2 122 960 (два мільйони сто двадцять дві тисячі девятсот шістдесят) грн. 97 коп. не підтверджені належними та допустимими доказами. Зокрема, на думку такого учасника справи, позивач намагається стягнути у судовому порядку подвійну суму заборгованості, оскільки зобовязання за договором позики 09 березня 2012 року є припиненими, зміна умов договору та валюти зобовязання була узгоджена сторонами всупереч вимог діючого законодавства, а самі розрахунки сум заборгованості відповідачем здійснені з істотними порушеннями, без врахування суми платежів, які відповідачем були здійснені на погашення заборгованості за вказаним договором, у звязку із чим позов відповідачем не визнається.

Позивач ОСОБА_1 у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відповідь на відзив, в якій просив задовольнити його вимоги, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. У такій відповіді позивач заперечує проти доводів представника відповідача із посиланням на мотиви, які тотожні тим, що містяться у позовній заяві, та просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його, ОСОБА_1, користь, суму боргу у загальному розмірі 2 122 960 (два мільйони сто двадцять дві тисячі девятсот шістдесят) грн. 97 коп. та судового збору у розмірі 8 500 (вісім тисяч пятсот) грн. 00 коп.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача у відкритому судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилався на обставини, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив.

Після оголошення перерви у розгляді справи, до суду надійшли письмові заяви позивача та його представника про завершення розгляду справи за їх відсутності. У такій письмовій заяві названі учасники справи просять суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у відкритому судовому засідання позовні вимоги не визнав. Після оголошення перерви у розгляді справи, надав до суду письмову заяву про відкладення розгляду справи через зайнятість в іншому судовому засіданні по іншій цивільній справі.

Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз'яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд, враховуючи ту обставину, що представники всіх сторони надали свої пояснення по суті спору, у тому числі й у відкритому судовому засіданні, всім учасникам справи були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, і враховуючи ту обставину що раніше суд неодноразово відкладав судові засідання через заяви представників сторін (заява представника відповідача про відкладення попереднього судового засідання від 10.04.2018 року (а.с. 63), заява позивача про відкладення судового засідання від 14.08.2018 року), зупиняв провадження по справі на підставі поданої представником відповідача заяви від 05.06.2018 року, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи. У звязку із чим суд вважає за необхідним звершити розгляд справи по суті та ухвалити відповідне рішення.

Будь-яких інших заяв із процесуальних питань до суду не надходило.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 05.06.2018 року клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі до розгляду іншої цивільної справи за № 310/11534/13-ц ОСОБА_4 палатою Верховного Суду на підставі п.10 ч.1 ст. 252 ЦПК України, у звязку з переглядом судового рішення у подібних правовідносинах у касаційному порядку, було задоволено. Вирішено зупинити провадження по цивільній справі за № 205/1170/2018 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики до закінчення перегляду у касаційному порядку іншої цивільної справи № 310/11534/13-ц (провадження 14-144цс18).

Ухвалою суду від 23.07.2018 року за клопотанням позивача ОСОБА_1, було поновлено провадження по цивільній справі за вищевказаним позовом, оскільки на даний час перегляд судового рішення по справі № 310/11534/13-ц у касаційному порядку ОСОБА_4 Палатою Верховного Суду закінчено, в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявна Постанова Іменем України від 04.07.2018 року.

Ухвалою суду від 26 квітня 2018 року, постановленою у підготовчому судовому засіданні, суд за згодою сторін, зафіксованою за допомогою технічного запису фіксування судового процесу, ухвалив закрити підготовче провадження у даній цивільній справі та призначив справу до судового розгляду по суті (а.с. 80, зворотній бік).

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 09.03.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики.

Відповідно до п.1 Договору позикодавець надав позику позичальнику, а позичальник запозичив у позикодавця 420 000 доларів США 00 центів. Позичальник зобовязався повернути позичальнику зазначену грошову суму протягом 12 місяців, тобто 09 березня 2013 року (п.2 Договору) (а.с.7).

Факт отримання відповідачем ОСОБА_2 від ОСОБА_1 суми позики у розмірі 420 000 доларів США 00 центів підтверджується розпискою від 09.03.2012 року, написаною власноручно відповідачем (а.с.10).

Суд зазначає, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Із матеріалів справи також вбачається, що 25 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода до договору позики від 09 березня 2013 року.

Стаття 654 ЦК Кодексу передбачає, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

З огляду на форму вказаний зміст угоди, її умови які прямо відсилають до Договору позики від 09.03.2012 року та містять застереження щодо не виконання відповідачем своїх умов за первісним договором позики, суд вважає, що вказана угода є саме додатковою угодою, яка змінює первісний договір, а не новим договором між сторонами.

Зокрема, відповідно до п.п.1.1. такої угоди сторони зазначили, що у звязку з тим, що позичальник, станом на жовтень місяць 2013 року, не виконав повністю свої зобовязання за Договором позики від 09.03.2012 року, сторони дійшли до угоди: позичальник продовжує позичальнику строк повернення позики у сумі 3 110 507 грн.00 коп., що складає 389 300 доларів США 00 центів, а позичальник зобовязується повернути позичальнику суму позики частинами та сплатити відсотки за користування позикою у відповідності з умовами та в строки, передбачені Угодою.

Також згідно умов такої додаткової угоди сторони визначили строк повернення позики у сумі 3 110 507 (три мільйони сто десять тисяч пятсот сім) грн. 00 коп., що складає 389 300 (триста вісімдесят девять тисяч триста) доларів США 00 центів наступним чином: частину боргу в сумі 79 900 (сімдесят девять тисяч девятсот) грн. 00 коп., що складає 10 000 (десять тисяч ) доларів США 00 центів, відповідач повинен був повернути 25.12.2013 року, частину боргу у сумі 159 800 (сто пятдесят девять тисяч вісімсот) грн. 00 коп., що складає 20 000 (двадцять тисяч) доларів США 00 центів, відповідач повинен був повернути 25.04.2014 року, щодо залишку боргу строк його повернення було пролонговано на 183 дні, тобто до 25.04.2014 року.

Одночасно з цим, судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року (справа № 205/1680/15-ц) було частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2. Зокрема, судом було вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за вказаним договором позики у розмірі 3 030 607 грн. 00 коп. та відсотки від простроченої заборгованості і у розмірі 58 673 грн. 48 коп., в задоволенні решти позовних вимог було відмовлено, та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Матеріалами справи також підтверджено, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року вказане рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишено без змін.

Предметом спору в даній справі є стягнення процентів за користування коштами у період з 15 серпня 2017 року по 18 лютого 2018 року, трьох відсотків річних за період з 15 серпня 2017 року по 18 лютого 2018 року, та інфляційних втрат за неналежне виконання зобов'язань за договором позики за період за період з березня 2015 року по лютий 2018 року.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

З огляду на ухвалене рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року (справа № 205/1680/15-ц) та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року, суд по цій справі констатує, що обставини укладання вказаних договорів, дійсної валюти грошового зобовязання у таких договірних правовідносинах, обставини погашення заборгованості за такими договорами вже були предметом судового розгляду.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зі змісту вказаних актів судової влади вбачається, що заборгованість за тілом позики була обрахована судом у розмірі 3 030 607 грн. 00 коп. як еквівалент заборгованості за договірними зобовязаннями в іноземній валюті. Саме з огляду на такий розмір заборгованості позивачем здійснювалось обрахування процентів за користування коштами, у трьох відсотках річних та інфляційних втрат.

Відтак, суд відхиляє всі доводи сторони відповідача із цього приводу, щодо того, щорозрахунки сум заборгованості позивачем здійснені без врахування суми платежів, які відповідачем були здійснені на погашення заборгованості за вказаними договірними зобовязаннями.

Будь-яких доказів із приводу того, що станом на день ухвалення рішення по даній цивільній справі, відповідач свої зобовязання за вказаним договором позики виконав, і погасив таку заборгованість за тілом позики у розмірі 3 030 607 грн. 00 коп. суду не представлено.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки позивач заявляє вимоги про стягнення процентів за користування коштами у період з 15 серпня 2017 року по 18 лютого 2018 року, трьох відсотків річних за період з 15 серпня 2017 року по 18 лютого 2018 року та інфляційних втрат за неналежне виконання зобов'язань за договором позики за період з березня 2015 року по лютий 2018 року, які за своєю сутті є відмінними видами вимог матеріально-правового характеру, то суд ухвалює рішення щодо кожної вимоги окремо.

Щодо стягнення процентів за договором позики суд вказує про наступне.

Відповідно до вимог частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Разом із цим, ОСОБА_4 Верховного Суду постановою від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 року.

Постановою від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) ОСОБА_4 Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

ОСОБА_4 Верховного Суду у вказаних постановах дійшла правового висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведені правові позиції, суд доходить висновку про те, що після ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року (справа № 205/1680/15-ц), яким на користь позивача з відповідача ОСОБА_2 була стягнута заборгованість за вказаним договором позики у повному обсязі, кредитор має право лише на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення процентів за користування коштами у період з 15 серпня 2017 року по 18 лютого 2018 року, у звязку із чим в задоволені позову в цій частині відмовляє, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі.

Щодо стягнення трьох відсотків річних за неналежне виконання зобов'язань за договором позики суд зазначає про наступне.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, викладено правовий висновок, згідно якого, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Такого ж самого висновку дійшов Верховний Суд України і в постановах № 6-1252цс16 від 21 вересня 2016 року, № 6-1047цс16 від 06 липня 2016 року, № 6-1412цс16 від 07 вересня 2016 року, № 6-2096цс16 від 27 вересня 2016 року.

Таким чином, з огляду на викладені правові позиції, суд доходить висновку, що наявність вказаного судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припинило правовідносин сторін кредитного договору у вказаних частинах, що у свою чергу не звільнило відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавило позивача, як кредитора, права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

З огляду на наведене, суд враховуючи розмір заборгованості у гривневому еквіваленті в сумі 3 030 607 грн. 00 коп. та період прострочення сплати заборгованості з 15 серпня 2017 року по 18 лютого 2018 року, наводить наступний розрахунок:

3 % річних від простроченої суми за період з 15.08.2017 року по 18.02.2018 року складають: 3 030 607 грн. 00 коп. х 3 % х 188 днів строку прострочення/365 днів = 46 829 грн. 11 коп.

Таким чином, розмір 3 % річних від простроченої суми за період з 15.08.2017 року по 18.02.2018 року станом на 19.02.2018 року складає 46 829 грн. 11 коп., які підлягають стягненню із відповідача в судовому порядку.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача суми, на яку збільшилася сума боргу відповідача внаслідок врахування встановленого індексу інфляції за період з березня 2015 року по лютий 2018 року у розмірі 1 894 129 грн. 38 коп. суд вказує на наступне.

За загальним правилом, інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді в порівнянні з базовим.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 27 січня 2016 року № 6-771цс15, від 22 березня 2017 року № 2311цс16.

Суд зазначає, що вищевказаним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року (справа № 205/1680/15-ц) була встановлена обставина того, що у вказаному договорі позики грошові зобовязання було визначено в іноземній валюті, у звязку із чим в задоволенні вимог про стягнення сум нарахування індексу інфляції судом було відмовлено.

Таким чином, маючи преюдиційний висновок суду в іншій справі, у якій брали участь ті самі особи, із приводу валюти зобовязання, суд не може погодитись із доводами позивача щодо зміни валюти зобовязання із долара США на гривню додатковою угодою від 25 жовтня 2013 року.

Встановивши, що між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого грошовий еквівалент зобов'язань був визначений у доларах США, суд не має підстав застосувати до спірних правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні. У звязку із чим в задоволені позову в цій частині суд вимушений відмовити.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Також, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, суд вважає, що пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 1762 грн. 00 коп. Решту суми судового збору віднести на рахунок позивача у звязку із відмовою в позові у вказаних частинах.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 526, 615, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 141, 142, 258, 259, 263-265, 430 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: 49035, АДРЕСА_1) на користьОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_2, проживає за адресою: 49027, АДРЕСА_2) заборгованість за Договором позики у вигляді 3 % річних в розмірі - 46 829 грн. 11 коп., обрахованої від простроченої суми 3 030 607 грн. 00 коп. за період з 15.08.2017 року по 18.02.2018 року.

3. В задоволені позовних вимог про стягнення процентів за користування коштами у період з 15 серпня 2017 року по 18 лютого 2018 року та інфляційних втрат за неналежне виконання зобов'язань за договором позики за період з березня 2015 року по лютий 2018 року відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: 49035, АДРЕСА_1) на користьОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_2, проживає за адресою: 49027, АДРЕСА_2) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 1762 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан