Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2-3660/090

провадження № 61-16398св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Миколаївська міська рада,

треті особи: Головне управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 07 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Галущенка О. І., Самчишиної Н. В., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Миколаївської міської ради, треті особи: Головне управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання права власності на самочинне будівництво.

Свої позовні вимоги позивачобґрунтовував тим, що йому на праві власності належить житло за адресою: АДРЕСА_1. З метою поліпшення своїх житлових і побутових умов, він із 1996 по 2008 роки здійснив переобладнання та перебудови свого житла. Державні органи та його сусіди не заперечують щодо здійснення ним самочинного будівництва.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним право власності на самочинне будівництво, а саме: житловий будинок літ. «Я-2» (7,37х6,14), житловою площею 26,9 кв. м, загальною площею 65,7 кв. м; нежитловий підвал літ. «Япд» (5,87х4,73), загальною площею 18,2 кв. м; частину сіней літ. «б» (2,35х2,25), загальною площею 3,5 кв. м; сарай літ. «Ы» (5,10х2,30) за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2009 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок літ. «Я-2» (7,37х6,14), житловою площею 26,9 кв. м, загальною площею 65,7 кв. м; нежитловий підвал літ. «Япд» (5,87х4,73), загальною площею 18,2 кв. м; частину сіней літ. «б» (2,35х2,25), загальною площею 3,5 кв. м; сарай літ «Ы» (5,10х2,30) за адресою: АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що самовільно побудовані приміщення мають позитивний відгук, не протирічать нормам пожежної та санітарної безпеки та узгоджені із Заводським РВ м. Миколаєва ГУ МНС, санітарно-епідеміологічною станцією Заводського району, Головним управлінням містобудування та архітектури, ЗАТ «Миколаївський Діпроміст» та із співвласниками житлового будинку, сусідами по межі земельної ділянки.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 07 листопада 2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2009 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що наявне у справі погодження самочинного будівництва ОСОБА_4, яка є співвласником будинку та користувачем спільної земельної ділянки, на якій зведено самочинні споруди, належним чином судом не перевірене, адже воно викладене у простій формі, а в апеляційній скарзі вона заперечує належність її підпису у відповідній заяві, як щодо погодження будівництва, так і щодо повідомлення про час та місце судового розгляду. При цьому судом не направлялося повідомлення ОСОБА_4 про час та місце судового розгляду. Крім того, вона є користувачем земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, але судом вона притягнута до участі у справі як третя особа, а не як відповідач. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до компетентних органів із питанням оформлення самочинного будівництва та що йому відмовлено у його легалізації в установленому законом порядку.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 28 листопада 2016 року вирішено питання судових витрат.

У січні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 07 листопада 2016 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Указує на те, що суд апеляційної інстанції не повідомляв його належним чином про день, час та місце розгляду цієї справи, тим самим, позбавивши його права на заперечення щодо апеляційної скарги. В апеляційній скарзі відсутні доводи про те, що права ОСОБА_4 чи інших осіб порушене рішенням суду першої інстанції. Крім того, ОСОБА_4 стала співвласником домоволодіння лише 10 квітня 2006 року, і її частина будинку знаходиться в кінці прибудинкової території з правої сторони, і не межує з його житловим будинком, що знаходиться у фасадній частині двору зліва, який вже на той час був збудований.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк на подання заперечення на касаційну скаргу.

У березні 2017 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу, згідно з якими суд апеляційної інстанції належним чином повідомляв ОСОБА_3 про день, час та місце розгляду справи. Вона не підписувала своєї згоди на здійснення позивачем самовільного будівництва, на земельній ділянці, що надана для користування та обслуговування, в тому числі і її частини будинку.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року справу передано з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 25 липня 1995 року за реєстровим № 3-5073 на праві приватної власності належить 1/6 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 квітня 2006 року належить 1/3 частини домоволодіння з господарськими, побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Тобто, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками вказаного будинковолодіння та користувачами земельної ділянки.

Сторонами у справі не заперечується, що ОСОБА_3 здійснив самочинне будівництво, збудувавши: житловий будинок літ. «Я-2» (7,37х6,14), житловою площею 26,9 кв. м, загальною площею 65,7 кв. м; нежитловий підвал літ. «Япд» (5,87х4,73), загальною площею 18,2 кв. м; частину сіней літ. «б» (2,35х2,25), загальною площею 3,5 кв. м; сарай літ. «Ы» (5,10х2,30) за адресою: АДРЕСА_1.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно із частиною другою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Із контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам.

Суди, встановивши, що самочинна забудова, здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинні з'ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що самочинне будівництво, здійснене на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, без належно затвердженого проекту та з порушенням прав співвласника домоволодіння - ОСОБА_4, яка є і землекористувачем земельної ділянки, наданій для його обслуговування.

Суди не звернули уваги на те, що ОСОБА_3, здійснивши самочинне будівництво, до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності не звертався, що свідчить про відсутність спору про право. Миколаївська міська рада не є особою, яка порушила, не визнає чи оспорює права ОСОБА_3

Суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно та визнав на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне, оскільки не можна вважати, що у цій справі суд діяв відповідно до завдань цивільного судочинства, а тому судове рішення суду першої інстанції справі, яка переглядається, не можна визнати законним.

Твердження заявника про те, що суд апеляційної інстанції провів розгляд справи без його належного повідомлення про день, час та місце розгляду справи, є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 повідомлено про день судового засідання, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням. (а. с. 89)

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв'язку з позовною вимогою, яка пред'являється до нього.

На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов'язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов'язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов'язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред'явленим позовом за наявності даних про те, що обов'язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У справі, рішення якої оскаржуються, Миколаївська міська рада, не є належним відповідачем, оскільки не є особою яка не визнає, порушує чи оспорює право ОСОБА_3 на здійснене ним самочинне будівництво. Належним відповідачем у справі є ОСОБА_4, оскільки вона є власником частини домоволодіння та користувачем земельної ділянки на якій воно знаходиться.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційні скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 07 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик