АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року

м.Харків

справа № 638/13053/14-ц

провадження № 22-ц/790/4673/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого : Колтунової А.І.,

суддів: Пилипчук Н.П., Кругової С.С.

за участю: секретаря - Щербань Р.М.

учасників справи

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування вартості майна, яке знаходиться в незаконному володінні, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 травня 2018 року, ухвалене суддею - Хайкіним В.М., в залі суду в м.Харкові,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування вартості майна, яке знаходиться в незаконному володінні, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову, посилався на те, що він є власником автомобіля TOYOTA RAV 4, 2000 року випуску, державний номерний знак 22442ХВ.

На підставі нотаріально засвідченої довіреності від 26 березня 2012 року він уповноважив ОСОБА_3, батька своєї колишньої дружини, розпоряджатися, з правом вчинення правочинів, продажу за ціною та на умовах за власним розсудом, обміну на умовах за власним розсудом, страхування, з правом керування під час дії визначених довіреністю повноважень, належним йому автомобілем.

11 липня 2013 року позивач скасував вказану довіреність та звернувся до ОСОБА_3 із вимогою повернути йому наведений вище автомобіль.

У вересні 2013 року позивач дізнався від ОСОБА_3, що переданий йому на підставі довіреності автомобіль було викрадено.

За заявою позивача про вчинення злочину правоохоронними органами порушено кримінальне провадження за фактом викрадення належного йому автомобіля, однак до теперішнього часу місцезнаходження викраденого автомобіля та особи, які його викрали, правоохоронними органами не встановлені.

Позивач вважав, що оскільки ОСОБА_3 не повернув в натурі належний йому автомобіль, він зобов'язаний відшкодувати його вартість.

Ураховуючи наведене та уточнення позовної заяви, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь вартість неповернутого автомобіля TOYOTA RAV 4, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 170 494,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 132 371,29 грн. та 10 944,31 грн. 3 % річних. Крім того, неправомірними діями ОСОБА_3 позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях через неможливість користування своїм майном, постійним психологічним тиском з боку відповідача та переживаннях щодо подій, яку оцінив у 10 000,00 грн. та просив стягнути з відповідача.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 170 494,00 грн. вартість автомобіля TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, державний номерний знак 22442ХВ, який знаходиться в незаконному володінні ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 132 371,29 грн. інфляційних втрат, 10 944,31 грн. 3% річних, 3 000 грн. у рахунок компенсації моральної шкоди та 3 481,70 грн. судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційних витрат у розмірі 132 371,29 грн., 3% річних у сумі 10 944,31 грн. та 3 000,00 грн. моральної шкоди скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вимог відмовлено. Зменшено розмір судових витрат з 3 481,70 грн. до 1 704,94 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погодившись з рішеннями першої та апеляційної інстанції ОСОБА_3 подано касаційну скаргу, в якій він просив скасувати ухвалені в справі судові рішення в частині задоволення позову, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 12 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року в частині стягнення вартості неповернутого в натурі майна скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування вартості майна, яке знаходиться в незаконному володінні, відшкодування моральної шкоди відмовлено. Витрати по сплаті судового збору залишено за позивачем.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на ті обставини, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам по справі. Вказує, що журнали та протоколи судового засідання, які містяться в матеріалах справи, складені з порушенням статті 198 ЦПК України. За дати розгляду справи 13 та 25 лютого 2018 року протоколи судового засідання не складалися, що свідчить про те, що судом першої інстанції порушений принцип гласності судового процесу.

Крім того, судом при розгляді справи не було надано оцінки належним та допустимим доказам, які надані ним на підтвердження того, що неправомірними діями відповідача йому надана майнова шкода, яка підлягає відшкодуванню в установленому законом порядку. Факт крадіжки (угона) автомобіля, який належить йому на праві власності, не є правовою підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідач належним чином не виконав покладені на нього зобовязання щодо повернення спірного автомобіля при скасуванні довіреності.

Отже, суд першої інстанції дійшов до безпідставного висновку про відмову у задоволенні позову.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримував апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування вартості неповернутого майна суд першої інстанції виходив із того, що правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми у відшкодування вартості неповернутого майна на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) відсутні, оскільки у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування судом положень ч.1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно позивачу.

За таких обставин, суд першої інстанції зазначив, що правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вартості автомобіля TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, державний номерний знак 22442ХВ, який у звязку з його викраденням, не був повернутий власнику, відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.

Судами встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_1 є власником автомобіля TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, державний номерний знак 22442ХВ (а.с. 93 том 1).

26 березня 2012 року ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_3 видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив останнього розпоряджатися, з правом вчинення правочинів, продажу за ціною та на умовах за власним розсудом, обміну на умовах за власним розсудом, страхування, з правом керування під час дії визначених довіреністю повноважень, належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - автомобілем TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, державний номерний знак 22442ХВ. Термін дії довіреності 3 роки (а.с. 7-8 том 1).

11 липня 2013 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про скасування (відкликання) довіреності, виданої на ім'я ОСОБА_3 26 березня 2012 року (а.с. 9 том 1).

Про скасування довіреності ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_3, однак останній автомобіль позивачу не повернув, пославшись на те, що 10 вересня 2013 року автомобіль був викрадений.

24 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Дергачівського районного відділення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області з заявою про вчинення злочину (а.с. 85-86 том 1).

25 вересня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про початок досудового розслідування із попередньою кваліфікацією за ч. 1 ст. 289 КК України за фактом заволодіння невстановленою особою автомобіля TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, державний номерний знак 22442ХВ, який належить ОСОБА_1 (а.с. 14 том 1).

Досудове розслідування не завершене, особи які викрали автомобіль, не встановлені.

Установлено, що середньо-ринкова вартість автомобіля TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, з коригуванням вартості за величиною пробігу, який складає 76 000-90 000 км, станом на 16 червня 2015 року складала 170 494,00 грн.(а.с. 171 том 1).

Із матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги предявлені ОСОБА_1 на підставі ст. 1212 ЦК України (а.с. 1-4 том 1).

Відповідно до частин 1,2 статі 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, в якій зазначено, що за змістом ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічні висновки містяться в правовій позиції Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15.

При розгляді справи, як в суді першої, так і апеляційної інстанції позивачем не було надано належних та допустимих доказів у підтвердження того факту, що після скасування довіреності на імя ОСОБА_3 на розпорядження та керування автомобіля, останній був повідомлений про вчинення нотаріусом зазначених нотаріальних дій.

Із заяви ОСОБА_1 від 11 липня 2013 року вбачається, що таке зобовязання ОСОБА_1 взяв на себе (а.с. 125-126 том 1).

27 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою щодо повідомлення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування довіреності (а.с. 69 том 2).

Таке повідомлення було направлено зазначеним особам 27 жовтня 2017 року, що підтверджується даними з почтового відділення (а.с. 70, 72 том 2).

Проте, зазначена заява та копія витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреності ОСОБА_3 вручена не була, що підтверджується відомостями Укрпошти про повернення цього відправлення (а.с. 83 том 2).

Інших доказів повідомлення відповідача про скасування довіреності позивачем суду не надано.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 був обізнаний про скасування ОСОБА_1 довіреності, не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

Із матеріалів справи вбачається, що 10 вересня 2013 року зазначений автомобіль був викрадений (а.с. 79 том 1).

Відомості щодо незаконного заволодіння автомобілем були внесені до реєстру досудових розслідувань 24 вересня 2013 року.

З заявою щодо незаконного заволодіння автомобілем, належним йому на праві власності, звернувся ОСОБА_1

В матеріалах справи є постанова від 22 грудня 2014 року про закриття провадження у кримінальній справі (а.с. 46 том 2).

Зазначена постанова була скасована ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 01 березня 2017 року (а.с. 51-52 том 2).

Зараз досудове слідство по зазначеній кримінальній справі триває.

Будь яких доказів щодо причетності відповідача до викладення зазначеного автомобіля як в суді першої, так і апеляційної інстанції, надано позивачем не було.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст.1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Проте, за змістом ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Оскільки, спірний автомобіль перебував у користуванні ОСОБА_3 на підставі належним чином оформлених довіреностей від 2007 та 2012 років, якими власник цього автомобілю уповноважив ОСОБА_3 не тільки на його управління, але і здійснення всіх дій по розпорядженню зазначеним автомобілем, то суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що до спірних правовідносин не може бути застосована ч.1 ст. 1212 ЦК України, як правова підстава для стягнення з відповідача на користь позивача вартості неповернутого в натурі автомобіля.

При розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 інших правових підстав для відшкодування вартості спірного автомобіля не заявив.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування вартості автомобіля, переданого у користування відповідача за довіреностями.

Наявність зазначеного рішення не перешкоджає позивачу захищати порушені права, обравши інший спосіб захисту.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції були допущені порушення норм цивільно-процесуального закону, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки неналежне оформлення журналів (протоколів) судового засідання не є правовою підставою для скасування рішення суду.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 12 листопада 2015 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат, трьох відсотків річних та стягнення у відшкодування моральної шкоди 3000,00 грн. було скасовано.

В задоволенні позову в цій частині було відмовлено (а.с. 228-231 том 1).

Зазначене судове рішення набрало законної сили та не було предметом розгляду в цій частині в касаційному порядку (а.с. 30-33 том 2).

Інших вимог щодо відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 не предявив.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що зазначені позовні вимоги були предметом судового розгляду, по ним ухвалене судове рішення, яке набрало чинності, у звязку з чим суд першої інстанції при повторному розгляді позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування вартості майна, які були направлені на новий розгляд судом касаційної інстанції, не вправі був розглядати позовні вимоги останнього про відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасовує, провадження у справі в цій частині закриває на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України колегія суддів стягує з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 1 985,56 грн., який був йому відстрочений ухвалою апеляційного суду від 31 липня 2018 року.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. ст. 367, ст. 368, ст. 371, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384, ст. 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди закрити.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 травня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 1 985,56 грн. (одна тисяча девятсот вісімдесят пять гривень 56 копійок), відстрочений ухвалою апеляційного суду від 31 липня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2018 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: Н.П. Пилипчук

ОСОБА_6