Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

місто Київ

справа № 520/5113/14-ц

провадження № 61-32477св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

третя особа - Державна реєстраційна служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

(далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, просило суд: в рахунок виконання основного зобов'язання зі сплати заборгованості у розмірі 76 968, 40 дол. США, що згідно з курсом НБУ складає 778 088, 94 грн, за договором про надання споживчого кредиту від 20 лютого 2009 року № , укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4, звернути стягнення на предмет іпотеки, квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1; визнати за банком право власності на предмет іпотеки; припинити право власності ОСОБА_4 на предмет іпотеки; виселити ОСОБА_4 зі спірної квартири; витребувати від відповідача технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на зазначену квартиру.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 22 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», процесуальним правонаступником якого за договором купівлі-продажу права вимоги від 08 грудня 2011 року є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 50 000, 00 дол. США строком до 22 листопада 2027 року зі сплатою 11, 30 % річних за користування ним. 20 лютого 2009 року укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно з яким змінено певні його умови: розмір ануїтентного платежу, який визначено у розмірі 480, 00 дол. США., день його сплати - 22 число кожного календарного місяця; продовжено термін повернення кредиту до 22 листопада 2036 року.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання 22 листопада 2006 року ОСОБА_4 передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майноАДРЕСА_1, розташовану за адресою: м. АДРЕСА_2. Посилаючись на те, що ОСОБА_4 неналежним чином виконувала умови кредитного договору, в результаті чого утворилася заборгованість станом на 21 березня 2014 року в розмірі 76 968, 40 дол. США, що згідно з курсом НБУ склало 778 088, 94 грн, банк просив задовольнити пред'явлений до відповідача позов.

Правовими підставами позову ПАТ «Дельта Банк» визначило правила статей 11, 346, 509, 512, 514, 525, 526, 530, 549, 572, 575, 585, 624, 625, 1050, 1054 ЦК України, статей 7, 33, 37, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», статей 109, 116 ЖК Української РСР.

ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «УкрСиббанк», в якому просила визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту від 22 листопада 2006 року № 0 та додаткову угоду від 20 лютого 2009 року № 1 до договору, укладені між нею та АКІБ «УкрСиббанк»; визнати недійсним договір іпотеки, зареєстрований у реєстрі за № 6189, від 22 листопада 2006 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4; визнати припиненим договір поруки від 22 листопада 2006 року № 62849, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_7; скасувати заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; вилучити відповідний запис з Державного реєстру іпотек щодо квартири АДРЕСА_1

ОСОБА_4 обґрунтовувала зустрічний позов посиланням на невідповідність оскаржуваних договорів положенням статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 19 Закону України «Про іпотеку».

За заявою ПАТ «Дельта Банк» ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2016 року до участі у справі в статусі співвідповідача залучено ОСОБА_5, який став власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 02 лютого 2016 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року залишено без розгляду зустрічний позов ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «УкрСиббанк» в частині визнання припиненим договору поруки № 62849, укладеного 22 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_7

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено, визнано недійсними з моменту укладення кредитний договір № 0 та договір іпотеки, укладені між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 22 листопада 2006 року; виключено з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1 в м. Одесі, що належить ОСОБА_4, внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю. Д. та зареєстрований в Реєстрі за № 6189

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідно до положень пункту 13 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не виконав своє зобов'язання про повідомлення споживача про передачу третій стороні своїх прав за договором про надання споживчого кредиту. Суд першої інстанції зробив висновок, що умови оспорюваного кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків у бік погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним та, відповідно, як наслідок визнання недійсними договорів іпотеки, оскільки ці договори є похідними від основних. Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом передачі права власності, суд першої інстанції в основу свого рішення поклав висновки про недійсність іпотечного договору, похідного від оспорюваного кредитного договору.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року; відмовлено ПАТ «Дельта Банк» у позові до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, припинення права власності, виселення; відмовлено ОСОБА_4 у зустрічному позові до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - Державна реєстраційна служба України, про визнання договорів про надання споживчого кредиту, іпотеки недійсними.

Ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд зазначив, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що має місце в цій справі, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателем на нерухоме майно в позасудовому порядку, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Посилання в рішенні суду першої інстанції на те, що до ОСОБА_4 не доведено інформацію про зміну кредитора, не звільняє її від обов'язку погашення заборгованості. Відповідач має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Зважаючи на наведене, лише ненадання ОСОБА_4 інформації з цього приводу не може бути підставою для визнання кредитного договору та додаткової угоди недійсними. З урахуванням таких міркувань, апеляційний суд зробив висновок про відсутність достатніх підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про визнання недійсними кредитного договору і додаткової угоди, договору іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просило скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову банку, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що законодавством не виключається можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття предмета іпотеки у власність на підставі рішення суду, За твердженнями банку, в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель відповідно до частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Додатково заявник посилається на застосування до спірних правовідносин правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1625цс16.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» просило скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», зазначаючи, що банк має право обирати спосіб захисту порушеного права. Додатково ПАТ «УкрСиббанк» зазначає, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Від інших учасників справи відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вереся 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 31 травня 2018 року.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року переглядається лише в частині первісного позову.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення в частині вирішення первісного позову відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 1, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала грошові кошти в розмірі 50 000, 00 дол. США зі сплатою 11, 30% річних та поверненням їх до 22 листопада 2027 року.

20 лютого 2009 року між сторонами кредитного договору укладено додаткову угоду № 1 до нього, згідно з умовами якої змінились певні його умови: розмір ануїтентного платежу, що став 480, 00 дол. США, та день його сплати - 22 число кожного календарного місяця; продовжено термін повернення кредиту до 22 листопада 2036 року.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання 22 листопада 2006 року майновий поручитель ОСОБА_4 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру № 18, розташовану за адресою: м. АДРЕСА_2.

Внаслідок неналежного виконання грошових зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 21 березня 2014 року становила 76 968, 40 дол. США, що згідно з курсом НБУ склало 778 088, 94 грн, з яких: 48 404, 60 дол. США, що еквівалентно 489 331, 78 грн - заборгованість за кредитом; 28 563, 80 дол. США, що еквівалентно 288 757, 16 грн - заборгованість за відсотками.

Між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» 08 грудня 2011 року укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «УкрСиббанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

ПАТ «Дельта Банк» 29 жовтня 2013 року надіслало ОСОБА_4 письмову вимогу про погашення простроченої заборгованості і попередив про наслідки невиконання вимоги, зокрема про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Відповідно до умов іпотечного договору, укладеного 22 листопада 2006 року між АКБ «УкСиббанк» та ОСОБА_4, іпотекодержатель набуває право стягнення на предмет іпотеки в таких випадках: у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором, або в інших випадках відповідно до чинного законодавства (пункт 4.1 іпотечного договору). Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене іпотекодержателем на підставі рішення суду, або виконавчого напису, або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 4.2 іпотечного договору).

В оцінці доводів касаційної скарги, законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень Верховний Суд керується положеннями ЦК України, Закону України «Про іпотеку», змістом умов іпотечного договору.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 5.1 іпотечного договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим, у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

У статті 392 ЦК України передбачено, що визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Під час розгляду справи Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином, взявши до уваги, що фактичні обставини справи, посилання та доводи заявника у цій справі є аналогічними до обставин у справі № 760/14438/15-ц, Верховний Суд не встановив підстав відступити від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Доводи касаційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин правових висновків, висловлених Верховним Судом України у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1625цс16, відхилені Верховним Судом зважаючи на згаданий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване рішення апеляційного суду в частині первісного позову ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик