Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 607/7819/16-ц

провадження № 61-19398св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «КРЕДОБАНК»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04 травня 2017 року у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Дикун С. І., Кузьми Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» (далі - ПАТ «КРЕДОБАНК», банк) про визнання договору поруки від 17 вересня 2008 року припиненим.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 17 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» (далі - ВАТ «КРЕДОБАНК»), правонаступником якого є ПАТ «КРЕДОБАНК», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №1881/2008В2, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 20 000, 00 дол. США на строк до 15 вересня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_3 та ВАТ «КРЕДОБАНК» 17 вересня 2008 року укладено договір поруки, відповідно до пункту 1.1 якого ОСОБА_3 зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі.

У грудні 2014 року відповідач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про дострокове повернення суми позики та стягнення нарахованих відсотків та пені. Після ознайомлення із матеріалами згаданої справи у 2015 році позивач довідався, що 30 березня 2010 року між ВАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_4 укладено додатковий договір до кредитного договору від 17 вересня 2008 року № 1881/2008В2, яким внесено зміни до основного договору. Як додаток до нового договору між банком та позичальником погоджено та підписано графік погашення кредиту та відсотків, яким збільшено щомісячний платіж за кредитом у порівнянні з тим, що був викладений у пункті 4.1 договору від 17 вересня 2008 року № 188/2008В2. Зазначені зміни із позивачем як поручителем погоджені не були, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України є підставою для припинення поруки. Також, на переконання позивача, порука є припиненою з тих підстав, що останній черговий щомісячний платіж за основним зобов'язанням згідно з договором кредиту здійснено позичальником у листопаді 2011 року, а тому відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України вимога до поручителя про виконання зобов'язань за договором належало пред'явити у межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання, що відповідачем не дотримано.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що зміни, внесені додатковим договором від 30 березня 2010 року, не вплинули на обсяг відповідальності поручителя та не призвели до його збільшення, оскільки пунктом 3.2 додаткового договору передбачено поступове зменшення розміру відсотків за користування кредитними коштами у порівнянні із розміром відсотків, встановлених пунктом 3.2 кредитного договору

від 17 вересня 2008 року № 1881/2008В2, яким була передбачена фіксована ставка відсотків у розмірі 14,9 % річних. Передбачене пунктом 5.3 додаткового договору збільшення відсоткової ставки до 4 % річних за невиконання позичальником своїх зобов'язань можливе лише в разі порушення останнім вимог пункту 2.3 та пункту 6.3 додаткового договору. У тексті додаткового договору від 30 березня 2010 року пункт 6.3 взагалі відсутній, що свідчить про те, що збільшення кредитором відсоткової ставки на 4 % річних є неможливим, оскільки її застосування передбачає наявність одночасного порушення вимог пункту 2.3 та пункту 6.3 додаткового договору. У зв'язку зі зміною кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання змінився, відповідно, і термін пред'явлення вимоги до поручителя, а отже передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячнийстрок підлягає обчисленню з моменту вручення позивачу вимоги про дострокове повернення боргу, тобто з 25 червня 2014 року, а не від часу прострочення останнього платежу за кредитом, як стверджує позивач, оскільки частина друга статті 1050 ЦК України закріплює право, а не обов'язок кредитора вимагати дострокового повернення боргу в разі прострочення позичальником чергового платежу. Банк звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором 17 грудня 2014 року, тобто в межах встановленого законом шестимісячного строку, а тому твердження позивача про те, що порука припинилася з підстав, визначених частиною четвертою статті 559 ЦК України, є безпідставним. Такі висновки суду узгоджуються із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2056цс15.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 04 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Судом визнано договір поруки від 17 вересня 2008 року, укладений між ВАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_3, припиненим.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що з долученого відповідачем до матеріалів справи розрахунку суми позову про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 вересня 2008 року № 1881/2008В2 встановлено, що боржником ОСОБА_4 останній платіж за тілом кредиту здійснений в листопаді 2011 року, а зі сплати відсотків - у січні 2013 року. ПАТ «КРЕДОБАНК» вперше звернулося до поручителя ОСОБА_3 лише 12 травня 2014 року із вимогою за №358/2012/2014-4 про сплату боргу за договором кредиту від 17 вересня 2008 року № 1881/2008В2, тобто більше ніж через шість місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням. Апеляційний суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_3 про визнання договору поруки від 17 вересня 2008 року припиненим необхідно задовольнити, оскільки у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК Українипорука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «КРЕДОБАНК» просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується доводами про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Доводами касаційної скарги є те, що правовідносини за договором поруки не можна вважати припиненими в частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області матеріали справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 вересня 2008 року між ВАТ «КРЕДОБАНК», правонаступником якого є ПАТ «КРЕДОБАНК», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 1881/2008В2, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000, 00 дол. США для придбання земельної ділянки за адресою: Тернопільська область, Тернопільський район, с. Мишковичі, вул. Братів Іванютів, 26, на строк до 15 вересня 2023 року зі сплатою 14, 9 % річних.

Згідно з пунктом 4.1 кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені цим договором та/або додатками до нього. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 111, 00 дол. США, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено договором або додатками до нього. Якщо кредит видано після 15-го числа поточного місяця, перший платіж з повернення кредиту здійснюється позичальником не пізніше останнього робочого дня наступного місяця.

З метою забезпечення виконання зазначеного кредитного договору 17 вересня 2008 року між ВАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно пункту 1.1 якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов'язань у повному обсязі (повернення кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом, пень, штрафів, неустойок) за кредитним договором від 17 вересня 2008 року № 1881/2008В2, укладеним між позичальником та кредитором.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

У статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої

статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У частині четвертій статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, логічним є висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі

№ 6- 3087цс16

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) не встановила підстав відступити від наведених висновків та зазначила, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

У справі, що переглядається, поряд з установленням строку дії договору сторони визначили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів) у вигляді ануїтетних платежів в розмірі 111, 00 дол. США зі сплатою платежу не пізніше останнього робочого дня поточного місяця.

Апеляційним судом встановлено, що вперше банк звернувся до поручителя ОСОБА_3 12 травня 2014 року із вимогою за № 358/2012/2014-4 про сплату боргу за договором кредиту від 17 вересня 2008 року №1881/2008В2, в якій зазначено, що банк вимагає достроково повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також штрафні санкції (пеня, штраф) протягом семи днів з дати отримання зазначеного повідомлення (відповідно до пункту 2.3 договору поруки), але в будь-якому випадку не пізніше тридцяти календарних днів з дня направлення цього повідомлення поручителю. Згідно з поштовим повідомленням його вручено позивачу 26 травня 2014 року, а отже відповідачем було встановлено новий строк виконання основного зобов'язання, 25 червня 2014 року.

Проте апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню, не врахувавши наведених норм матеріального права та обставин справи про те, що, пред'явивши в межах строку дії кредитного договору досудову вимогу від 12 травня 2014 року, банк встановив новий строк виконання основного зобов'язання до 25 червня 2014 року. Банк звернувся до суду з позовом до позичальника та поручителя про стягнення кредитної заборгованості 17 грудня 2014 року, тобто в межах шестимісячного строку, а тому відсутні правові підстави стверджувати, що порука є припиненою в цій частині платежів.

Поряд із цим апеляційним судом встановлено, що боржник ОСОБА_4 останній платіж за тілом кредиту здійснила в листопаді 2011 року, а зі сплати відсотків - у січні 2013 року, з моменту прострочення цих періодичних платежів банк не пред'являв вимог до поручителя в межах шести місяців за кожним місячним платежем, окрім вимоги від 12 травня 2014 року.

З урахуванням того, що позов до поручителя про стягнення кредитної заборгованості подано 17 грудня 2014 року, а за умовами кредитного договору щомісячний платіж повинен був здійснюватись позичальником не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, Верховний Суд дійшов висновку про те, що порука ОСОБА_3 в частині внесення щомісячних платежів, нарахованих до 31 травня 2014 року, є такою, що припинилася.

Вимогам закону не відповідає також висновок апеляційного суду про визнання саме договору поруки припиненим, оскільки передбаченим способом захисту порушеного права та інтересу є можливість припинення виключно поруки (стаття 559 ЦК України), а не договору, яким її встановлено.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи положення частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно із якою суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Верховний Суд зазначає, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки не надав належної правової оцінки обставинам пред'явлення банком позову до поручителя в межах шести місяців від дати виконання основного зобов'язання (зміненої відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України).

Оскільки норми матеріального права неправильно застосовано як судом апеляційної, так і першої інстанції, то Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішень цих судів з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04 травня 2017 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» про визнання договору поруки припиненим задовольнити частково.

Визнати поруку ОСОБА_3 за договором поруки

від 17 вересня 2008 року, укладеним між Відкритим акціонерним

товариством «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_3, такою, що припинилась,в частині щомісячних платежів, час сплати яких настав до 31 травня 2014 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик