Справа № 317/3549/17
№/п2/317/205/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2018 року Запорізький районний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді ГРОМОВОЇ І.Б.

при секретарі Коваль В.В.,

за участю представників: ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 р. до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

В позовній заяві позивач ОСОБА_3 зазначає, що вона є власником на підставі свідоцтва про право на спадщину ? частини житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2. На даний час в належній їй частині житлового будинку зареєстровані вона, її малолітні доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також відповідач ОСОБА_4 Також позивачка вказала, що відповідач був зареєстрований в належній їй частині житлового будинку, оскільки вона проживала з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. На даний час сімейні відносини між позивачкою та відповідачем припинені, тому відповідач не є членом родини позивачки, хоча є батьком дітей.

На теперішній час, як зазначала позивачка, вона позбавлена можливості належним чином користуватись та розпоряджатись своїм майном, відповідач забрав ключі від будинку та не пускає до будинку а ні позивачку, а ні дітей, в добровільному порядку не бажає залишати вказаний будинок, ображає та погрожує позивачці, при цьому комунальних послуг не сплачує, жодним чином участі в утриманні будинку не приймає. На підставі вищевикладеного позивачка вимушена була звернутись до суду із вказаним позовом, в якому просить суд:

- визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1;

- усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні нею житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення із вказаного житлового будинку ОСОБА_4;

- стягнути з ОСОБА_4 на її користь судові витрати.

У судовому засіданні була присутня представник позивача - адвокат ОСОБА_1, яка підтримала позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

В судовому засіданні був також присутній представник відповідача за дорученням для надання безоплатної вторинної допомоги - адвокат ОСОБА_2, яка проти позову заперечувала, вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Також пояснила, що ОСОБА_4 проживав з позивачкою з 2010 року по листопад 2017 року однією сім'єю. 10.05.2017 року мати відповідача продала свою квартиру та віддала відповідачу 159 800,00 грн. для того щоб відремонтувати зазначений будинок. Представник вважає, що внесок відповідача у вказаний житловий будинок є досить суттєвим, просила суд відмовити в позові.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази у їх сукупності приходить до висновку про необхідність відмови в позові ОСОБА_3 в повному обсязі у зв'язку з наступним:

У відповідності до ст.ст.76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст..81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч.1, ч. 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок ( ст. ст. 379,383 ЦК України).

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Таким чином, право члена сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Згідно ст. 405 ЦК України право користування житлом надається лише члену сім'ї власника.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За положеннями ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_1 від 23.02.2007р. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.07.2007р. позивачці ОСОБА_3 належить ? житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, а саме квартира у вказаному будинку за НОМЕР_2

Відповідно наданої до суду копії погосподарської книги вбачається, що за значеною адресою зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4

Як було зазначено в позовній заяві та підтверджено представником позивачки в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_4 та позивачка ОСОБА_3 проживали однією сім'єю з 2010 року без реєстрації шлюбу, мають спільну доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

В судовому засіданні був допитані свідок ОСОБА_7, яка є матір'ю позивачки. Свідок пояснила, що ОСОБА_4 був співмешканцем позивачки, вони проживали разом, мають спільну дитину ОСОБА_6, 2011 р.н., однак позивачка була вимушена піти з будинку разом з дітьми, оскільки ОСОБА_4 не дає жити ні позивачці, ні дітям, б'є їх, погрожує, пиячить, не працює. Свідок вказала, що позивачка зверталась в поліцію з цього приводу, однак доказів надати не може. Підтверджень звернення або нанесення тілесних ушкоджень, неможливості сумісного проживання не має. Також свідок пояснила, що відповідач забрав ключі у позивачки від будинку та не пускає її з дітьми до дому. Тобто відповідач проживає в будинку, але позивачка боїться приходити до свого помешкання. Останнім часом свідок особисто разом з позивачкою приходять до будинку, прибирають на городі поки нема відповідача вдома. Особисто свідок відповідача в будинку останнім часом не бачила, коли вона з донькою приходили будинок був зачинений. Позивачка вимушена винаймати квартиру, але адресу ви найманої квартири свідок не назвала. Свідок не змогла пояснити яким саме чином відповідач перешкоджає користуватись позивачці житловим приміщенням.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Тобто, судом з'ясовано, що відповідач вселився та був зареєстрований в зазначеному приміщенні, як член сім'ї власника даного житлового приміщення, будучи на момент реєстрації місця проживання цивільним чоловіком позивачки, за її згодою, а відтак на законних підставах набув право на проживання та користування цим приміщенням.

Згідно зі ст. 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло.

Відповідно до положень ч. 1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до приписів ч. 4 ст.156 ЖК України зазначено, що до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст.64 ЖК України, а саме подружжя, їх діти і батьки.

Позивачка, вважає, що з моменту припинення фактичних шлюбних відносин між нею та відповідачем, відповідач перестав бути членом її родини, а відтак на думку позивачки, втратив право користування спірним приміщенням.

Таке твердження позивачки є хибним та не відповідає ні положенням діючого законодавства України, ні сталій судовій практиці.

Крім того суду не була надано жодного підтвердження того, що відповідач дійсно порушує права позивачки як власника майна.

Статтею 405 ЦК України, на яку позивачка посилається в позові, визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Однак, жодних доказів того, що відповідач впродовж такого терміну (понад 1 рік) не проживає в спірному приміщенні без наявності поважних причини, позивачем не надано.

Більш того, в позовній заяві позивачка підтверджує, а також було встановлено в судовому засіданні з показів свідка, що відповідач фактично на даний час проживає в спірному будинку.

Підставою позову зазначена ст.391 ЦК України, згідно положень якої, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Але позивачем не надано судові жодного доказу, що відповідач чинить йому перешкоди в користуванні власністю.

Навпаки, судом встановлено, що за згодою позивача відповідач став жити в спірному приміщенні.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК України,ч.1ст.13 ЦПК України).

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини, суд приходить до висновку, що на теперішній час відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 27, 76-80, 83, 95, 128-130, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України, ст.ст.317, 391, 405 ЦК України, ст.ст.72, 156 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення суду складений 24.09.2018 року.

Суддя І.Б. ГРОМОВА