Справа № 419/2298/18
Провадження № 2/419/514/2018
29 жовтня 2018 року Новоайдарський районний суд Луганської області
у складі: головуючого судді Іванової О. М.,
при секретарі Шапка О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Новоайдар Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: Луганська область, смт Новоайдар, кв. МируАДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2 є рідним сином позивача та зареєстрований у вищевказаній квартирі з 24.04.2008 року, проте на даний час фактично за місцем реєстрації не мешкає. Після закінчення школи, а саме у 2010 році ОСОБА_2 вступив на перший курс навчання до Луганського національного аграрного університету на денне відділення, а після закінчення навчання у вищому навчальному закладі одружився та виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, де мешкає на даний час. У добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації з належної позивачу на праві приватної власності квартирі не погоджується, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, зокрема, реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі є перешкодою для оформлення нею субсидії для оплати комунальних послуг.
На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, за захистом свої прав.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти вирішення справи при заочному розгляді не заперечувала.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.
Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: Луганська область, смт Новоайдар, кв. МируАДРЕСА_1, що підтверджується копією договору дарування квартири серії ВСК №550475 від 29.12.2005 року (а.с.7), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВУ №767672 від 20.12.2005 року (а.с.8) та копією витягу з Державного реєстру правочинів №1896666 від 19.12.2005 року (а.с.9).
Відповідач ОСОБА_2 є рідним сином позивача та зареєстрований у вищевказаній квартирі з 24.04.2008 року, що підтверджується копією паспорта громадянина України ОСОБА_2 (а.с.6), копією домової книги (а.с.13-14), довідкою про склад сімї №3266 від 04.07.2018 року (а.с.11).
Після закінчення школи, а саме у 2010 році ОСОБА_2 вступив на перший курс навчання до Луганського національного аграрного університету на денне відділення, а після закінчення навчання у вищому навчальному закладі одружився та виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, де мешкає на даний час.
Актом, наданим 04.07.2018 року депутатом Новоайдарської селищної ради, встановлено, що за адресою: Луганська область, смт Новоайдар, кв. МируАДРЕСА_1, зареєстровані троє осіб: ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Фактично проживають дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з 2010 року.
У добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації з належної позивачу на праві приватної власності квартирі не погоджується, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, зокрема, реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі є перешкодою для оформлення нею субсидії для оплати комунальних послуг.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.
Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не користується житлом за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, що дає суду законні підстави для задоволення позову та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні.
На підставі ст. ст. 15, 317, 319, 321, 355, 369, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 71, 150 ЖК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: Луганська область, смт Новоайдар, кв. МируАДРЕСА_1.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Головуючий суддя О. М. Іванова