Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 753/437/16-ц

провадження № 61-22451св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - державне підприємство «Київський бронетанковий завод»,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного підприємства «Київський бронетанковий завод» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року у складі судді Колесника О. М. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Київський бронетанковий завод» (далі - ДП «Київський бронетанковий завод», підприємство), третя особа - ОСОБА_4, про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що наказом ДП «Київський бронетанковий завод» від 13 серпня 2014 року ОСОБА_3 був звільнений з посади першого заступника директора підприємства на підставі пункту 1 статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). На момент звільнення позивач з 17 липня 2014 року тримався під вартою у зв'язку з підозрою у вчиненні кримінального правопорушення. 02 квітня 2015 року суд змінив запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт та до 06 травня 2015 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Головному військово-медичному клінічному центрі. ОСОБА_3 зазначав, що під час тримання під вартою не отримував повідомлень про своє звільнення та розрахунку при звільненні. Пізніше отримав від захисника у кримінальному провадженні наказ про звільнення, дату отримання не пам'ятає. 27 травня та у червні 2015 року звертався до відповідача із заявою щодо проведення повного розрахунку при звільненні, надіслання йому поштою трудової книжки та витягу з наказу про звільнення. 15 червня 2015 року підприємство виплатило йому 7 021,54 грн. 10 серпня 2015 року позивач повторно звернувся до відповідача щодо направлення поштою трудової книжки; 10 грудня 2015 року за місцем проживання виявив у поштовій скриньці рекомендований лист з ДП «Київський бронетанковий завод», у якому знаходилась трудова книжка.

Позивач зазначав, що з тексту наказу йому не зрозуміло, яке грубе порушення трудових обов'язків є підставою звільнення, відповідач не отримав у нього пояснення з приводу порушення трудової дисципліни та не повідомив під розписку про ознайомлення з наказом про звільнення.

З цих підстав, з урахуванням подання заяви про зміну предмета позову, ОСОБА_3 просив визнати наказ про звільнення незаконним, поновити його на роботі на посаді першого заступника директора ДП «Київський бронетанковий завод» та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2014 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано наказ директора ДП «Київський бронетанковий завод» ОСОБА_5 від 13 серпня 2014 року № 163 про звільнення першого заступника директора підприємства ОСОБА_3 з роботи на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України незаконним.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді першого заступника директора ДП «Київський бронетанковий завод» з 13 серпня 2014 року. Стягнуто з ДП «Київський бронетанковий завод» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 343 375,20 грн та 2 294,00 грн у рахунок відшкодування судових витрат.

Стягнуто з ДП «Київський бронетанковий завод» на користь держави судовий збір у сумі 3 456,69 грн.

У частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі місячної заробітної плати рішення суду допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підстава звільнення позивача за одноразове грубе порушення, яке полягало у вчиненні дій щодо виведення коштів з підприємства, за відсутності обвинувального вироку у кримінальному провадженні, є незаконною. Також суд виходив з того, що ОСОБА_3 не пропустив місячний строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, оскільки листоноша порушив порядок вручення рекомендованих листів, у зв'язку з чим позивач отримав трудову книжку лише у грудні 2015 року, а звернувся до суду з цим позовом у січні 2016 року. Обраховуючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який у такому разі підлягає стягненню на користь поновленого на роботі працівника, суд виходив з розміру заробітної плати позивача за два останні повних відпрацьованих місяці.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року змінено рішення суду першої інстанції у частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшено його розмір з 343 375,20 грн до 227 705,60 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що з 18 серпня 2014 року до 02 червня 2015 року, коли до позивача застосовувались запобіжні заходи у кримінальному провадженні, він перебував у вимушеному прогулі не з вини працедавця. Суд дійшов висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу має починати обраховуватись з моменту закінчення обраного судом запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо вирішення спору у частині поновлення на роботі, суд зазначив, що звільнення на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України є неможливим, якщо порушення має триваючий, а не разовий характер; крім того, незаконність наказу про звільнення також підтверджується тим, що вирок суду у разі, якщо позивач буде визнаний винним у кримінальному провадженні, може бути підставою для звільнення на підставі пункту 7 статті 36 КЗпП України, а не з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ДП «Київський бронетанковий завод» просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року та відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно тлумачив пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України, дійшовши висновку, що зазначена стаття не може бути підставою звільнення позивача. На думку ДП «Київський бронетанковий завод», суди першої та апеляційної інстанцій порушили статтю 201 ЦПК України, не зупинивши провадження у справі до закінчення розгляду кримінальної справи № 753/3075/15-ц, в якій ОСОБА_3 обвинувачується у діях, які були підставою його звільнення. Відповідач стверджує, що судами попередніх інстанцій не повністю досліджені обставини справи, зокрема те, що позивач дізнався про своє звільнення та був ознайомлений з відповідним наказом до 27 травня 2015 року та не оцінено докази отримання ним трудової книжки 20 серпня 2015 року, у зв'язку з чим суди мали застосувати положення статті 267 ЦК України. Також ДП «Київський бронетанковий завод» зазначає, що спір у справі розглядався менше року, тому суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу мали застосувати частину третю статті 235 КЗпП України щодо обмеження стягнення не більше, як за один рік.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить касаційну скаргу ДП «Київський бронетанковий завод» залишити без задоволення, а судові рішення - без змін, обґрунтовуючи це тим, що мотиви та підстави касаційної скарги є безпідставними та не відповідають фактичним обставинам справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_3 з 14 квітня 2014 року працював у ДП «Київський бронетанковий завод» на посаді першого заступника директора підприємства.

Наказом ДП «Київський бронетанковий завод» від 16 травня 2014 року № 93 «Про призначення директора державного підприємства «Київський бронетанковий завод» на термін щорічної відпустки директора підприємства ОСОБА_5 В.» ОСОБА_3 з 16 травня 2014 року приступив до виконання обов'язків директора ДП «Київський бронетанковий завод» на час щорічної відпустки директора підприємства ОСОБА_5 з правом підпису розпорядчих, фінансових та інших документів з питань, що належать до компетенції директора підприємства.

Наказом ДП «Київський бронетанковий завод» від 13 серпня 2014 року № 1 звільнено першого заступника підприємства ОСОБА_3 з 13 серпня 2014 року на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема у разі одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками.

Відповідно до статей 147-1, 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника, безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Отже, фактичною підставою для розірвання трудового договору відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є здійснення керівником підприємства, його заступником або головним бухгалтером певних дій або бездіяльності, які порушують трудові обов'язки, передбачені трудовим договором, посадовою інструкцією, статутом або внутрішніми положеннями підприємства.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського кодексу України державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту.

У справі міститься Статут ДП «Київський бронетанковий завод» (далі - Статут), затверджений наказом Державного концерну «Укроборонпром» від 30 липня 2012 року № 72.

Відповідно до пунктів 1 та 2 Статуту ДП «Київський бронетанковий завод» є державним комерційним підприємством, створеним на державному майні. Регулювання, контроль діяльності підприємства здійснюється державним концерном «Укроборонпром» як уповноваженим суб'єктом господарювання з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані в справі докази, зокрема установчі документи ДП «Київський бронетанковий завод», не з'ясували, хто є належним відповідачем (співвідповідачем) у справі; який порядок призначення і звільнення за посадами першого заступника директора підприємства та тимчасово виконуючого обов'язки директора, чи потребують погодження такі призначення або звільнення, чи дотриманий відповідачем цей порядок.

Також суди не перевірили коло обов'язків директора ДП «Київський бронетанковий завод», не з'ясували, яке грубе порушення трудових обов'язків стало приводом для звільнення позивача, та чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Крім того, дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов'язків.

Підстава для застосування до працівника одного з дисциплінарних стягнень, передбачених статтею 147 КЗпП України, не встановлює прямої залежності від притягнення цієї ж особи до кримінальної відповідальності за вчинення певних дій, оскільки ці два види відповідальності є самостійними видами юридичної відповідальності та застосовуються окремо одна від одної.

Саме на працедавця закон покладає обов'язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку (склад дисциплінарного проступку).

Тому, наявність або відсутність обвинувального вироку у кримінальному провадженні не є свідченням вчинення працівником певних дій або бездіяльності, за які його може бути притягнуто до дисциплінарної відповідності, або обставиною, яка це спростовує.

Зазначені порушення норм процесуального права унеможливлюють встановлення фактичних обставин відповідно до заявлених підстав та предмета позову, які мають значення для правильного вирішення спору. Тому на підставі статті 411 ЦПК України рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Київський бронетанковий завод» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик