Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 552/5571/14-ц

провадження № 61-13341св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», яке є правонаступником публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Панченка О. О., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 25 травня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 44 000 грн зі сплатою 32 % річних на строк до 25 травня 2015 року. Оскільки позичальник належним чином не виконав умови кредитного договору, станом на 06 травня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 112 409,78 грн, у тому числі борг за кредитом з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних - 43 899,79 грн, борг за відсотками з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних - 21 310,44 грн, пеня за користування кредитом - 26 644,17 грн, пеня за заборгованість за кредитом - 20 555,38 грн.

На підставі викладеного ПАТ «ВТБ Банк» просило стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 112 409,78 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 квітня 2016 року (у складі судді Васильєвої Л. М.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що між банком та відповідачем укладався договір банківського кредиту.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором від 25 травня 2012 року в розмірі 64 110,67 грн, з яких: 43 385,98 грн - заборгованість за кредитом, 20 724,69 грн - заборгованість за відсотками, а також судовий збір у розмірі 641,10 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позичальник порушив умови кредитного договору, тому виникла заборгованість, яка і підлягає стягненню на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яке на підставі чинного договору відступлення права вимоги грошових зобов'язань набуло право вимоги за кредитними зобов'язаннями позичальника. Факт укладення між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 кредитного договору підтверджено самим кредитним договором від 25 травня 2012 року та меморіальним ордером від 25 травня 2012 року.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами заявлені вимоги, а поданий ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у суді апеляційної інстанції кредитний договір з додатками є новим доказом, тому суд не повинен був його досліджувати, оскільки апеляційна скарга не містить таких вимог. Підпис у кредитному договорі виконаний не відповідачем, а іншою особою, тому потрібно було провести почеркознавчу експертизу.

У лютому 2017 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що зібраними у справі доказами підтверджено факт укладення між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 кредитного договору, а також отримання позичальником коштів у кредит. Оскільки відповідач не виконав належним чином свої кредитні зобов'язання, у нього виникла заборгованість перед кредитором. Оскільки між ПАТ «ВТБ Банк» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, то заборгованість за вказаним кредитом підлягає стягненню саме на користь нового кредитора.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 25 травня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 44 000 грн зі сплатою 32 % річних на строк до 25 травня 2015 року.

Вказані обставини підтверджено кредитним договором від 25 травня 2012 року та меморіальним ордером від 25 травня 2012 року.

Встановлено, що своїх зобов'язань щодо повернення кредиту в повному обсязі і сплати процентів шляхом внесення щомісячних ануїтетних платежів у розмірі 1 922 грн до 28 числа кожного місяця, що встановлено пунктами 3.4, 3.5, 4.6, 4.9 кредитного договору та доданим до договору графіком, відповідач належним чином не виконував, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, і сплати процентів на підставі статті 1050 ЦК України.

27 серпня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами, у тому числі за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_2

На час відступлення права вимоги зобов'язання ОСОБА_2 за кредитним договором від 25 травня 2012 року виконане не було.

Відповідно до пунктів 1.1.4-1.1.8, 3.1.1 договору про відступлення права вимоги від 27 серпня 2015 року та реєстру прав вимоги, що є додатком 1 до цього договору, до нового кредитора (ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») перейшли права за кредитним договором від 25 травня 2012 року в обсязі загальної заборгованості ОСОБА_2 у розмірі 64 110,67 грн, що складається з 43 385,98 грн простроченого основного боргу за кредитом та 20 724,69 грн прострочених процентів.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 514 ЦК України).

Враховуючи вказані норми матеріального права та встановлені судом обставини, апеляційний суд дійшов правильного висновку про заміну кредитора у спірному зобов'язанні.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що позичальник порушив умови кредитного договору, тому виникла заборгованість, яка і підлягає стягненню на користь позивача, що на підставі договору про відступлення права вимоги набув права вимоги за кредитними зобов'язаннями відповідача. Вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню в межах суми грошової вимоги, що перейшла до нового кредитора у зобов'язанні, у розмірі 64 110,67 грн, що складається з 43 385,98 грн простроченого основного боргу за кредитом та 20 724,69 грн прострочених процентів.

Також апеляційний суд обґрунтовано виходив з презумпції правомірності правочину (статті 204 ЦК України), згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що поданий ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у суді апеляційної інстанції кредитний договір з додатками є новим доказом, тому що суд не повинен був його досліджувати, оскільки ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не брало участі в розгляді справи в суді першої інстанції та не було стороною у справі, але звернулося до суду з апеляційною скаргою як правонаступник ПАТ «ВТБ Банк», отже, не могло подати в місцевому суді докази на підтвердження своїх вимог. Таким чином, апеляційний суд з дотриманням норми частини другої статті 303 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, дослідив подані ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» докази.

Встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 25 травня 2012 року в розмірі 112 409,78 грн.

До суду надійшла заява про заміну стягувача ПАТ «ВТБ Банк» з примусового виконання виконавчого листа, виданого Київським районним судом м. Полтави 12 листопада 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором від 25 травня 2012 року в розмірі 112 409,78 грн, на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 22 червня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про заміну стягувача.

Отже ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», як правонаступник ПАТ «ВТБ Банк», не мало процесуальної можливості подати у місцевому суді докази на підтвердження своїх вимог.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що підпис у кредитному договорі виконаний не відповідачем, а іншою особою, оскільки в силу вимог частини першої статті 143 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу саме за заявою осіб, які беруть участь у справі, проте у матеріалах справи немає доказів про звернення позивача з клопотанням про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. Ураховуючи принцип диспозитивності, відповідач не спростував належними та допустимими доказами презумпцію правомірності правочину.

Матеріали справи містять клопотання позивача та ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2016 року про призначення у справі судово-психіатричної експертизи.

Однак ця експертиза не була проведена у зв'язку з необхідністю допиту свідків, які б свідчили про події 2012 року - періоду укладення договору кредиту, тому провадження у справі було поновлено ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 21 березня 2016 року. Доказів заявлення відповідачем клопотання про виклик свідків у судове засідання судів першої чи апеляційної інстанцій в матеріалах справи немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому це судове рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик