Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 752/10447/17-ц

провадження № 61-27075св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про визнання правочину недійсним.

Вимоги обґрунтовував тим, що 03 грудня 2015 року між ним і ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір поруки № K5OSGK00000111/1 з метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором від 16 січня 2008 року № K5OSGK00000111 із додатковою угодою від 03 грудня 2015 року № 7.

Зазначав, що договір поруки не був вчинений у письмовій формі, оскільки в ньому відсутній підпис уповноваженої особи ПАТ КБ «ПриватБанк» (натомість наявне роздруковане зображення підпису невстановленої особи та форми печатки банку).

Просив визнати недійсним указаний договір поруки в силу його нікчемності.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 серпня 2017 року у складі судді Шкірай М. І. позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір поруки від 03 грудня 2015 року № K5OSGK00000111/1, укладений між ОСОБА_3 і ПАТ КБ «ПриватБанк».

Суд мотивував рішення тим, що при укладенні договору поруки не були дотримані вимоги щодо письмової форми правочину, договір не містить підписів обох сторін.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А., рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суд зробив висновок про відсутність підстав для визнання недійсним договору поруки, оскільки ОСОБА_3 надав згоду на використання банком факсиміле замість оригінального власноручного підпису уповноваженої особи банку.

ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вважає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції безпідставно врахував пункт 1.1.3.2.29 Умов та Правил надання банківських послуг (далі - Умови та Правила), згідно з яким банк може використовувати факсимільне відтворення підпису особи, яка уповноважена підписувати договори, та відтворення відбитка печатки технічними друкованими засобами, оскільки зазначені Умови та Правила стосувалися укладення іншого договору від 03 грудня 2015 року (Анкета-заява).

Від ПАТ КБ «ПриватБанк» надійшли заперечення, у яких його представник просить касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано судді-доповідачеві.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди встановили, що 16 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № K5OSGK00000111, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 258 480 доларів США строком до 15 січня 2016 року. 03 грудня 2015 року сторони уклали додаткову угоду № 7 до кредитного договору, згідно з умовами якої змінено валюту кредиту з долара США на гривню.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором і додатковою угодою до нього 03 грудня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений договір поруки № К5OSGK00000111/1.

Указаний договір містить підпис ОСОБА_3 та факсимільне відтворення підпису Голови Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_6 і печатки банку технічними друкованими засобами.

Вважаючи, що при укладенні договору поруки не була дотримана письмова форма, ОСОБА_3, оспорюючи його дійсність, подав до суду даний позов.

Заперечуючи проти позову, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що відповідно до Анкети-заяви від 03 червня 2015 року позивач приєднався до Умов та Правил і зобов'язався виконувати їх. Згідно з пунктом 1.1.3.2.29 цих Умов та Правил банк може використовувати факсимільне відтворення підпису особи, уповноваженої підписувати такі договори, а також відтворення відбитка печатки технічними друкованими засобами. Відсутність підпису ОСОБА_3 на витягу з Умов та Правил не свідчить про те, що він не був з ними ознайомлений.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, застосувавши положення статей 207, 215, 547 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), дійшов висновку про те, що договір поруки укладений з порушенням вимог щодо його письмової форми, тому такий правочин підлягає визнанню недійсним. Суд відхилив доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про можливість використання факсимільного підпису під час укладення цього правочину з огляду на те, що Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил була підписана ОСОБА_3 заздалегідь до укладення договору поруки - 03 червня 2015 року і стосується інших договірних відносин. Крім того, банк не довів належними і допустимими доказами ту обставину, що підписуючи договір поруки, ОСОБА_3 погодився на підписання його іншою стороною шляхом проставлення факсиміле.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зробив висновок про неможливість визнання договору поруки недійсним із підстав недотримання письмової форми правочину (відсутності підпису представника банку), оскільки відповідно до пункту 1.1.3.2.29 Умов та Правил, згода позивача на обов'язковість яких підтверджена його підписом в Анкеті-заяві від 03 червня 2015 року про приєднання до них, банк може використовувати факсимільне відтворення підпису особи, уповноваженої підписувати такі договори, а також відтворення відбитка печатки технічними друкованими засобами.

Однак із висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з частиною третьою статті 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до частин першої і другої статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Установивши, що позивач оспорює дійсність договору поруки з підстав недотримання його обов'язкової письмової форми, суд першої інстанції зробив правильний висновок про визнання цього правочину недійсним у зв'язку з відстуністю у ньому підпису уповноваженої особи ПАТ КБ «ПриватБанк».

Суд обґрунтовано відхилив доводи банку про можливість відтворення факсимільного підпису технічними друкованими засобами у зв'язку з тим, що підписана 03 червня 2015 року ОСОБА_3 Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил стосувалася іншого правочину, укладеного між ним і банком з приводу отримання кредиту. Крім того, банк не довів, що укладаючи договір поруки, ОСОБА_3 надав письмову згоду на використання банком факсимільного відтворення підпису, як того вимагає положення частини третьої статті 207 ЦК України.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 413, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року скасувати.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 серпня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило