Справа № 182/2011/17
Провадження № 2/0182/385/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27.09.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Тихомирова І.В.

за участю секретаря - Рахуба О.Г.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Нікополя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Виконавчий комітет Нікопольської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення,

Встановив:

24.04.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення.

Свої вимоги мотивує тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.12.2012 року належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1. Ще до набуття нею права власності на зазначений будинок у ньому був зареєстрований її дядько ОСОБА_2, однак не проживав там. У грудні 2014 року з дозволу позивача дядько заселився у належний їй будинок, однак останні півтора року веде антисоціальний спосіб життя: зловживає алкогольними напоями, не дотримується особистої гігієни, виражається нецензурною лайкою, застосовує до неї фізичне насилля, з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів. Крім того, відповідач несе в будинок речі та продукти зі смітника, чим наражає на небезпеку позивача та її дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4. На зауваження ОСОБА_2 не реагує. До того ж, він жодним чином не приймає участі в утриманні будинку та оплаті комунальних послуг. Позивач має намір продати будинок та придбати квартиру, однак ОСОБА_2 не бажає звільняти житлове приміщення та зніматися з реєстрації. Позивач вважає, що її права як власника нерухомості порушені, у зв'язку з чим вимушена звертатися в суд за захистом своїх прав та інтересів та просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, виселити його із будинку та стягнути з відповідача на її користь судовий збір, який був сплачений при подачі позову.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду від 13.06.2017 року провадження по справі було відкрито.

Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином (а.с.43), у судове засідання жодного разу не з'явився, причини неявки суду невідомі. Відзиву, заяв чи клопотань за час розгляду справи в суді від нього не надходило.

Третьою особою по справі, Виконавчим комітетом Нікопольської міської ради були надані пояснення, у яких у позові ОСОБА_1 просять відмовити у повному обсязі. Посилаються на те, що спірний будинок належав бабусі позивача, яка доводилася матір'ю відповідачу - ОСОБА_5. Спадкоємцем першої черги в порядку спадкування за законом після її смерті був ОСОБА_2, однак він відмовився від своєї частки у спадщині на користь племінниці ОСОБА_1, яка тепер бажає позбавити його законного права користування житлом. До того ж, Акт за підписом сусідів, яким позивач підтверджує позовні вимоги, не є заходами попередження в розумінні п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (а.с.35-36).

Суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступних висновків.

Між сторонами виникли правовідносини стосовно користування житловим приміщенням, належним ОСОБА_1

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 157 ЖК Української РСР установлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Як встановлено судом, з 20.12.2012 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Пахомовською Д.С. за реєстровим № 280, належить ОСОБА_1 (а.с.7). Крім неї, її дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, та брата ОСОБА_8 за вказаною адресою з 25.02.1993 року значиться дядько позивача ОСОБА_2 (а.с.9,12,16,20).

Відповідно до Акту, складеного за підписом сусідів та затвердженого Головою квартального комітету № 37 м. Нікополь 23.11.2016 року, з грудня 2014 року у спірному будинку проживає ОСОБА_2, який протягом останніх півтора року веде антисоціальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, вчиняє постійні сварки ОСОБА_1, застосовував до неї фізичну силу, а також виражається нецензурною лайкою в присутності дітей, не дотримується правил особистої гігієни та має постійний брудний зовнішній вигляд, не приймає участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг (а.с.16).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано жодних доказів антигромадської поведінки ОСОБА_2, яка б робила б неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а також того, що ця поведінка носила систематичних характер та що позивач зверталася до уповноважених органів для застосування до відповідача заходів впливу.

Акт, відповідно до якого ОСОБА_6 веде антисоціальний спосіб життя, складено 23.11.2016 року. Натомість, із позовними вимогами ОСОБА_1 звернулася 24.04.2017 року, тобто майже через півроку після подій, зазначених в Акті. Будь-яких інших доказів систематичного порушення відповідачем правил співжиття, а також вжиття щодо нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, за час розгляду справи в суді позивачем надано не було.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

За змістом ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (частина друга статті 3 Конституції України) та у зв'язку із тим, що позивачем не надано доказів щодо притягнення відповідача до відповідальності за антигромадську поведінку, що є підставою позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення, суд приходить до висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду оплачено судовий збір на загальну суму 1280,00 грн. (а.с.3-5). Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, судовий збір слід зарахувати у дохід Держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 116, 157 ЖК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Виконавчий комітет Нікопольської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 27.09.2018 року.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно підпункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набув чинності 15 грудня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: І. В. Тихомиров