Справа № 629/1933/18
Номер провадження 2/629/950/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12.09.2018 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Каращука Т.О., за участю секретаря судового засідання - Котяй А.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 629/1933/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном та позбавлення осіб права користування житловим приміщенням(квартирою), -
Позивач звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном та позбавлення осіб права користування житловим приміщенням(квартирою). Свої позовні вимоги обґрунтовуючи тим, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, а відповідачі є колишніми власниками даної квартири. При зверненні до КП «ЖУК» стало відомо, що колишні власники досі зареєстровані в вище вказаній квартирі. Позивач вказує, що звертався до відповідачів з проханням знятися з реєстрації, однак останні ігнорую особисті зустрічі та телефонні дзвінки. Зважаючи на вказане, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном та зняття з реєстрації колишніх власників.
Позов було залишено без руху у зв'язку з відсутністю документів на підтвердження викладеного в позові. Позивач у строк встановлений судом виправив недоліки. Провадження по справі було відкрито та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачам було надано строк для подання відзиву на позов, однак відзив подано не було.
Зважаючи на вище викладене, суд вважає за можливе, відповідно до ст.279 ЦПК України, розглянути справу за наявними в матеріалах доказами. Не надання відзиву на позов відповідачем не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши доводи позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Як вбачається із витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі(а.с.7), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.08.2006 року(а.с.8), свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.06.2006 року, виданого державним нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Завадою М.В.(а.с.6), технічного паспорту на квартиру(а.с.12-14), позивач - ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1.
Як вбачається з особового рахунку КП «ЖУК» від 27.03.2018 року(а.с.9), в вище вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, що є колишніми власниками квартири.
Згідно відповіді на запит Лозівського ВП ГУНП в Харківській області від 17.04.2018 року(а.с.10), скарги чи заяви від відповідачів щодо вселення в квартиру, в якій вони зареєстровані не надходили.
Відповідно до відповіді центру поштового зв'язку №6 Харківської дирекції ПАТ «Укрпошти» від 16.04.2018 року(а.с.11), кореспонденції з 15.10.2017 року по 16.04.2018 року за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надходило.
Відповідачі за вище вказаною адресою не мешкають з серпня 1995 року, про що свідчить Акт від 11.04.2018 року(а.с.15), підписаний ОСОБА_6, що мешкає за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_7, що мешкає за адресою: АДРЕСА_3, та ОСОБА_8, що мешкає за адресою: АДРЕСА_4.
Згідно відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області, станом на 30.07.2018 року інформація щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у відділі відсутня. Вказане свідчить про те, що ОСОБА_4 за спірною адресою не зареєстрована.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.
Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою».
Отже, норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 81, 141, 265, 280-284 ЦПК України, 15, 16, 317, 321, 386, 391 ЦК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном та позбавлення осіб права користування житловим приміщенням(квартирою)- задовольнити частково.
Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування своєю власністю, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими що втратив право користування житловим приміщенням(квартирою) за адресою: АДРЕСА_1, з серпня 1995 року.
Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, права користування житловим приміщенням(квартирою) за адресою: АДРЕСА_1, шляхом зняття їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою з серпня 1995 року.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Позивач, який брав участь у справі, але не був присутнім в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.
Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_1, зареєтрований за адресою: АДРЕСА_5
Відповідач 1 - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідач 2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідач 3 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, інформація про місце реєстрації відсутня.
Суддя Т.О.Каращук