Провадження № 2/752/2494/18
РІШЕННЯ

Іменем України

21.11.2018 року Голосіївський суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря судового засідання Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стегостенко Наталія Борисівна про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и в:

в листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування позову зазначено, що 03.02.2017 року між ним та відповідачем ОСОБА_2, який є абсолютно невідомою йому особою, - було укладено договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1. Зазначений договір ним було укладено на пропозицію його колишньої дружини ОСОБА_4, яка з часу фактичного розірвання шлюбних відносин постійно чинила на нього тиск з приводу відчуження його частки квартири, зчиняла з цього приводу неодноразові сварки та маніпулювала їх спільними дітьми. Зазначений договір ним було укладено під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах. Тяжкими обставинами, які передували укладенню договору для позивача була загроза життю та здоров»ю, загроза втратити своє житло, створення колишньою дружиною нестерпних побутових умов для проживання, в зв»язку з чим, зокрема, 29.11.2016 року, ним було викликано працівників поліції. Вказаними обставинами скористався відповідач і 03.02.2017 року було укладено спірний договір. Підтвердженням відсутності в нього вільного волевиявлення на відчуження своєї частки було є також те, що на момент дарування він не перебував з відповідачем в родинних відносинах, не мав перед ним майнових зобов'язань, частка в квартирі є його єдиною власністю, іншого власного житла він не має. Просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б.

В березні 2018 року позивач змінив підставу позову та просив суд визнати договір дарування недійсним, оскільки, правочин було ним вчинено проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психологічного тиску, який виразився в загрозі його життю та здоров»ю, оскільки колишня дружина погрожувала відчужити належну їй на праві власності ? частину квартири третім особам та зробить все для того, щоб він добровільно та безоплатно відчужив належну йому частку в квартирі. Такі дії колишньої дружини супроводжувались, зокрема, створенням нестерпних побутових умов. Позивач вказує, що за відсутності вказаних обставин, які ним розцінювались як психічний тиск, ним спірний договір вчинений би не був. Також договір вчинений на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки він фактично залишився без житла. Крім того, позивач вказує на те, що зовнішнє волевиявлення відповідача в момент укладення спірного договору не відповідало його внутрішній волі та не було спрямовано на досягнення ним відповідного юридичного наслідку, оскільки, відповідач після укладення спірного договору не вчинив жодної дії як власник отриманої ним в дар частини квартири, не проживає в подарованій квартирі, в ній не зареєстрований та не несе витрати по її утриманню. Зважаючи на викладене, позивач вказує, що оспорюваний договір дарування ним було укладено під впливом тяжких обставин, внаслідок застосування до нього психологічного тиску та на вкрай невигідних для нього умовах, а тому просить суд визнати недійсним договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б.

В судовому засіданні позивач просив позовні вимоги задовольнити з викладених в зміні до позову підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Третя особа в судове засідання не з'явилася. Суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Одночасно зазначила, що в момент укладення договору нею були дотримані всі вимоги закону, сторони діяли вільно, підстав для відмови в укладенні договору не було.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані суду докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 04.07.2013 року, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5, - є власниками, по ? частини кожний, квартири АДРЕСА_1 (а.с.56,57-59).

Відповідно до довідки ТОВ «Ліко-житлосервіс» від 26.04.2016 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають її співвласники - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (власник), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (дружина співвласник), ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (син співвласник), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (син співвласник) (а.с.67).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01.11.2016 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.23-26).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.11.2016 року, провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, зміну прізвища та визначення місця проживання дитини в частині вимог про визначення місця проживання дитини було закрито в зв»язку з відмовою позивача від позову в цій частині, а також провадження за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини було закрито в зв»язку з відмовою позивача від позову (т. 1 а.с.27-28).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.02.2018 року у справі № 752/2872/17, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про припинення права спільної часткової приватної власності та визнання права власності на частку майна, було відмовлено (т. 1 а.с.168-171).

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень судом було встановлено, що постановою Апеляційного суду м. Києва від 15.05.2018 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07.02.2018 року було залишено без змін, та ухвалою Верховного Суду від 29.08.2018 року у вказаній справі відкрито касаційне провадження.

Відповідно до висновку ДОП Голосіївського управління поліції від 17.12.2016 року, 29.11.2016 року до управління поліції надійшла заява ОСОБА_4, в якій заявниця повідомила про те, що в неї постійно відбуваються конфлікти з матір»ю чоловіка та колишнім чоловіком ОСОБА_1 на грунті розподілу квартири. В ході розгляду було проведено профілактичну бесіду з учасниками конфлікту з метою недопущення вчинення протиправних дій (а.с.68).

03 лютого 2017 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний) укладено договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. зареєстрований в реєстрі за № 53, за умовами якого дарувальник передав безоплатно у власність обдарованого, а обдарований прийняв у власність 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 69-70).

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач посилається на те, що з ініціативи та за наполяганням його колишньої дружини, внаслідок вчинення, останньою, на нього психологічного тиску, погрожуючи залишити його без власності взагалі, а також внаслідок створення колишньою дружиною нестерпних умов для проживання та маніпулюванням дітьми, він 03.02.2017 року проти своєї справжньої волі, був змушений подарувати відповідачу належну йому спірну 1/4 частину квартири.

Підтвердженням відсутності в нього вільного волевиявлення на відчуження своєї частки є те, що на момент дарування він не перебував з відповідачем в родинних відносинах, не мав перед ним майнових зобов'язань, квартира була його єдиною власністю, іншого власного житла він не мав.

Як на правову підставу для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним позивач посилається на ст. 231 ЦК України.

Згідно із ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Вбачається, що для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв'язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

На підтвердження своїх доводів щодо вчинення оспорюваного договору під впливом тиску, позивач посилається на те, що він 29.11.2016 року був змушений викликати міліцію, в зв»язку з неправомірними діями колишньої дружини ОСОБА_4, однак, наведені твердження спростовуються висновком ДОП Голосіївського управління поліції від 17.12.2016 року, відповідно до якого заявником була колишня дружина позивача, а не позивач.

Крім того, позивачем було надано суду висновок № 6/05-18 експертного дослідження Центру психологічної експертизи Інституту аналітичних досліджень і сучасної освіти від 18.05.2018 року, який було виконано спеціалістом - психологом Центру ОСОБА_7, відповідно до якого, зокрема, психологічний тиск міг вплинути на прийняття ОСОБА_1 рішення про вчинення правочину від 03.02.2017 року.

Разом з тим, суд критично ставиться до наданого позивачем висновку спеціаліста, оскільки, з тексту висновку вбачається, що дослідження проведено спеціалістом, а не атестованим судовим експертом в цій галузі, безпосередньо експериментальна частина дослідження проведена в період з 15.01.2018 р. по 08.05.2018 р., тобто в період тривалого перебування даного спору в суді, спеціалістом прийнято до уваги лише документи та пояснення, подані стороною позивача, та не проаналізовано всі докази, які містяться в матеріалах справи, а відтак судом зазначений висновок не може бути прийнятий до уваги, як такий, що беззаперечно доводить підстави, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в ході розгляду справи стороною позивача не було заявлено клопотань в частині призначення у справі відповідної судової експертизи з метою підтвердження наявності психологічного тиску та його вплив на вчинений позивачем правочин.

Також суд вважає за необхідне зазначити про те, що позивачем в ході розгляду справи неодноразово зазначалось про те, що внаслідок, зокрема, психологічного тиску його колишньої дружини ОСОБА_4, ним було вчинено оспорюваний правочин, однак, в ході розгляду справи стороною позивача не було заявлено клопотань, зокрема, в частині допиту в якості свідка зазначеної особи, як і не заявлено інших клопотань щодо допиту осіб, які б могли підтвердити тяжкий психоемоційний стан позивача, внаслідок тиску на нього.

Посилання сторони позивача на те, що відповідач у справі після укладення оспорюваного правочину не вчиняє будь-яких дій щодо прийнятої в дар частини квартири, а відтак відсутня спрямованість відповідача на досягнення ним відповідного юридичного наслідку, що свідчить про недійсність договору, суд до уваги не приймає, оскільки, наведеним твердженням не було надано суду жодного доказу, а також власник майна, згідно закону, має право на власний розсуд користуватись та розпоряджатись майном, та відсутність будь-яких дій з боку відповідача щодо прийнятої в дар частини квартири не може свідчити про недійсність вчиненого правочину.

Крім того, суд звертає увагу на те, що із оспорюваного договору вбачається, що договір прочитаний, зміст його відомий, підписаний, як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Сторонами засвідчено особистими підписами те, що підписання цього договору не є наслідком помилки, обману, застосування фізичного або психічного тиску.

У договорі стверджується, що він не підписаний на вкрай невигідних умовах, не є фіктивним, удаваним і не приховує собою інший правочин, а також те, що сторони отрималі від нотаріуса всі роз»яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору сторони не мають.

Також слід зазначити про те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення спірного договору дарування не виявив себе як безграмотний та неписьменний, він власноруч зазначив своє ім'я, прізвище, по-батькові та поставив свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору йому повністю зрозумілий і його воля була направлена саме на уклдення договору дарування частини квартири.

Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустими доказами факти, які б свідчили, що договір дарування частини квартири, укладений позивачем під впливом будь-якого тиску, як з боку колишньої дружини, так і з боку відповідача у справі, а також внаслідок тяжких обставин та на вкрай невигідних для позивача умовах, про що, останній, зазначає у своїй заяві про зміну підстав позову від 19.03.2018 року (т. 1 а.с.112-121).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору дарування, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв»язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати в силу ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Керуючись статтями 203, 205, 206, 215, 231, 717 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стегостенко Наталія Борисівна про визнання недійсним договору дарування, - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд Голосіївський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий Н.П. Чередніченко