Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 363/1516/16-ц

провадження № 61-12141св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Литвинівська сільська рада Вишгородського району Київської області, ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року у складі судді Купрієнка С. І. та на ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року у складі суддів: Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М., Фінагєєва В. О.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про визнання недійсним рішення сільської ради, свідоцтва про право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації.

ОСОБА_4 посилався на те, що рішенням сільської ради у власність відповідача передана частина земельної ділянки, яка належить йому, оскільки після укладення договору купівлі-продажу будинку до нього автоматично перейшло право користування земельною ділянко, на якій розташований цей будинок. Просив суд визнати недійсним рішення Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 02 липня 2014 року про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,15 га, розташованої по АДРЕСА_1 Київської області, визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 20 серпня 2014 року на ім'я ОСОБА_5 на указану земельну ділянку, та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог, оскільки право позивача на отримання земельної ділянки у визначеному законом порядку не порушено. Обставини, на які посилався позивач в обґрунтування позовних вимог, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, і судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими, оскільки вони ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано із Вишгородського районного суду Київської області зазначену справу.

26 квітня 2017 року зазначена справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

На час розгляду справи колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року не надходили.

У березні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_4 та матеріали справи, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки викладені в ній доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 (далі - будинок) належав на праві власності ОСОБА_7, після смерті якого будинок успадкувала його донька ОСОБА_5

За життя ОСОБА_7, а в подальшому ОСОБА_5 не звертались у встановленому законом порядку про передачу їм у користування чи у власність земельної ділянки, на якій розташований будинок. Земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 02 вересня 1999 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_8, яка діяла від імені своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_9, житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_3 на праві власності в рівних частинах належить ОСОБА_4 та ОСОБА_9

У 2012 році ОСОБА_4 та ОСОБА_9, а також ОСОБА_5 звернулися до Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою для приватизації та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_4: ОСОБА_4 та ОСОБА_9 - площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку; ОСОБА_5 - площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства.

Рішеннями Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 05 вересня 2012 року № 157-17-VI та № 158-17-VI ОСОБА_5 надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,15 га по АДРЕСА_4 для ведення особистого селянського господарства, а ОСОБА_4 та ОСОБА_9 - на розробку технічної документації із землеустрою для приватизації та виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку.

Рішенням Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 02 липня 2014 року № 281-33-VI ОСОБА_5 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 Вишгородського району Київської області та передано її у власність. 20 серпня 2014 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,15 га кадастровий номер НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що передачею у власність відповідачу земельної ділянки площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 Вишгородського району Київської області порушуються його права, оскільки передана відповідачу земельна ділянка є частиною земельної ділянки площею 0,39 га, яка належала на праві користування попередньому власнику житлового будинку і на частину якої до нього перейшло право користування у зв'язку з переходом до нього права власності на цей будинок.

На підтвердження факту перебування у попереднього власника ОСОБА_7 на праві користування земельної ділянки площею 0,39 га позивач посилається на рішенням виконкому Вишгородської районної ради народних депутатів від 25 листопада 1985 року № 294, проте, суди встановили, що на підставі вказаного рішення попередньому власнику видано свідоцтво на перебудову індивідуального житлового будинку, який знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1

Інших належних та допустимих доказів передачі у встановленому на той час законом порядку попередньому власнику житлового будинку ОСОБА_7 у користування земельної ділянки площею 0,39 га позивач суду не надав.

За положенням частини першої статті 30 ЗК України (1990 року), який діяв на час набуття позивачем права спільної часткової власності на житловий будинок, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Право власності або право користування земельною ділянкою посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

За змістом статті 67 ЗК України громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Таким чином, у разі якщо земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, була відведена та передана у встановленому законом порядку в користування, при відчуженні цього будинку до набувача відповідно переходить й право користування земельної ділянкою, в тому числі й на ту частину, яка зайнята будинком (будівлею або спорудою), та на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок по АДРЕСА_1 Вишгородського району Київської області, належить до комунальної власності територіальної громади Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області, а також, що попередні власники цього будинку не звертались в установленому законом порядку про передачу їм у власність земельної ділянки, на якій він розташований, та враховуючи, що ОСОБА_4 належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про перебування у попереднього власника житлового будинку на праві користування земельної ділянки площею 0,39 га не надав, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оскаржуване позивачем рішення сільської ради про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,15 га для ведення селянського господарства та видане на підставі цього рішення на її ім'я свідоцтво про право власності на зазначену земельну ділянку не порушує права позивача.

Виходячи зі встановлених на підставі наданих сторонами доказів фактичних обставин справи, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права, що виходить за межі компетенції касаційного суду.

Інші доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувані судові рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на осіб, які подали касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило