Справа № 127/7327/18
Провадження № 2/127/1299/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2018 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 19.03.2003 року належить 2- х кімнатна квартира АДРЕСА_1. Відповідно до довідки ЖЕК № 15 від 03.03.2018 року з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію в житловому приміщенні АДРЕСА_1 проживає четверо чоловік, а саме ОСОБА_1 - власник, ОСОБА_3 - дочка 2006 року народження, ОСОБА_4 - син 2009 року народження та ОСОБА_2 - дядько 1950 року народження. В теперішній час позивачем вирішується питання щодо продажу належної квартири, однак вона не може реалізувати своє право власності, оскільки ОСОБА_2 не знімається з реєстрації та взагалі не з'являється по місцю реєстрації. Відповідно до акту від 16.03.2018 року комісії МКП ЖЕК №15 в квартирі АДРЕСА_1, ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає з липня 2014 року.

Просила суд визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 шляхом зняття з реєстрації місця проживання.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_5 не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник третьої особи Сторчак Т.В. в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, при винесенні рішення покладалась на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, оголошенням в газеті «Вінниччина».

Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 19.03.2003 року належить 2- х кімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с.3-4).

Відповідно до довідки ЖЕК № 15 від 03.03.2018 року з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію в житловому приміщенні АДРЕСА_1 проживає четверо чоловік, а саме ОСОБА_1 - власник, ОСОБА_3 - дочка 2006 року народження, ОСОБА_4 - син 2009 року народження та ОСОБА_2 - дядько 1950 року народження (а.с.5).

Відповідно до акту від 16.03.2018 року комісії МКП ЖЕК №15 в квартирі АДРЕСА_1, ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає з липня 2014 року (а.с.6).

Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло.

Разом з тим, частиною третьою статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В той же час, згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

В той же час, згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки.

Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, відповідач не проживає в спірній квартирі з 2014 року. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1, чинить перешкоди власнику квартири в користуванні своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації місця проживання то такі вимоги задоволенню не підлягають і у їх задоволенні слід відмовити, оскільки правовідносини щодо реалізації правового механізму зняття з реєстрації місця проживання врегульовано на рівні норм чинного законодавства з визначенням чіткого субєкта, уповноваженого законодавством на вчинення таких дій, зокрема, згідно вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням, з чітким врегулюванням реалізації такого правового механізму в Правилах реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03. 2016 р. № 207, а тому, без дотримання особами відповідного правового механізму у визначений законодавством спосіб та без можливого настання відповідних спірних правовідносин з даного приводу неможливе їх врегулювання судом з прийняттям відповідного рішення, при цьому, суд не наділений повноваженнями щодо прийняття рішення про зняття з реєстрації місця проживання, що відноситься до компетенції, в даному випадку, Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради.

З урахуванням вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 704,80 грн. витрат пов'язаних зі сплатою судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 29, 405 Цивільного кодексу України, ст. 71 ЖК України ст. ст.12, 13, 19, 76-81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704, 80 грн. витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення складено 11.09.2018 року.

Суддя: