Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 202/825/16-ц

провадження № 61-17738св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Варенко О. П., Баранніка О. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк», банк) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення за надурочний час роботи.

Позовна заява мотивована тим, що 18 лютого 2015 року ОСОБА_3 була звільнена з роботи у ПАТ «Промінвестбанк» з посади головного економіста відділу клієнтського обслуговування південного регіону Управління клієнтського обслуговування операційного департаменту у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Позивач зазначала, що на момент звільнення у відділі банку обліковувалось три посади головного економіста і при звільненні відповідач не врахував переважне право позивача на залишення на роботі, як такої, що має більш високу кваліфікацію, продуктивність праці та безперервно працювала у відповідача з 1981 року. Також зазначала, що відповідач не повідомив про нараховані їй суми при звільненні. Крім того, працюючи у ПАТ «Промінвестбанк» позивач з 1997 року до 2010 року виконувала надурочну роботи, за виконання якої не отримувала виплат. Обґрунтовуючи підстави порушення строків звернення до суду, зазначала, що 16 березня 2015 року звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, проте ухвалою суду від 25 листопада 2015 року заява була їй повернута у зв'язку з непідсудністю позову.

Із цих підстав позивач просила поновити строк звернення до суду з позовом про захист трудових прав, визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Промінвестбанк» від 17 лютого 2015 року № 367-к про припинення дії договору; поновити її на роботі на займаній до звільнення посаді; стягнути з ПАТ «Промінвестбанк» середній заробіток за час вимушеного прогулу та заробітну плату за надурочну роботу; стягнути відшкодування моральної шкоди, розмір якої ОСОБА_3 оцінювала в 1 млн грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року позовні вимоги щодо стягнення відшкодування моральної шкоди залишені без розгляду.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звільнена з роботи з дотриманням трудового законодавства, оскільки відповідач прийняв таке рішення, урахувавши, що з трьох посад головного економіста один працівник має статус одинокої матері та має перевагу на залишення на роботі, а щодо двох інших посад працедавець вирішував питання залишення на роботі працівника, виходячи з відгуків клієнтів, внутрішньоколективних стосунків та особистого ставлення до роботи. Також суд виходив з того, що позивач мала ненормований графік роботи, що відповідно до умов колективного договору компенсувався їй днями додаткової відпустки, та не довела, що виконувала надурочну роботу, а саме роботу, що не входила до її посадових обов'язків. Крім того, суд дійшов висновку, що позивач пропустила строк на звернення до суду з цим позовом, оскільки подання позову з недодержанням підсудності не перериває перебігу такого строку.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення частково зазначених вимог. Визнано незаконним наказ ПАТ «Промінвестбанк» від 17 лютого 2015 року № 367-к про припинення дії трудового договору з ОСОБА_3 головним економістом відділу клієнтського обслуговування південного регіону управління клієнтського обслуговування операційного департаменту ПАТ «Промінвестбанк» від 18 лютого 2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді головного економіста відділу клієнтського обслуговування південного регіону управління клієнтського обслуговування операційного департаменту ПАТ «Промінвестбанк» з 18 лютого 2015 року.

Стягнуто з ПАТ «Промінвестбанк» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 лютого 2015 року до 31 січня 2017 року включно, в сумі 99 274,16 грн, без урахування утримання з цієї суми прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць рішення суду допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ПАТ «Промінвестбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 992,74 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач підлягає поновленню на роботі із скасуванням наказу про звільнення та виплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки має переважне право на залишення на роботі. Суд виходив з того, що ОСОБА_3 має трудовий стаж понад 33 роки, більш високий рівень кваліфікації і продуктивності праці серед інших працівників, які мають менший стаж роботи; з позивачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, за розпорядженням керівництва за нею закріплено печатку відділення банку, надано право першого підпису документів, тоді як іншим кандидатам надано право другого підпису за обмеженим переліком документів. Суд зазначив, що відповідач, окрім протоколу засідання комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, згідно з яким ОСОБА_4 має таке переважне право як одинока матір, не надав інших доказів, на підстав яких здійснив порівняння кваліфікаційного рівня позивача.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ПАТ «Промінвестбанк» просить скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року та залишити в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 233 КЗпП України, дійшовши висновку про те, що ОСОБА_3 не пропустила строк звернення до суду з цим позовом, оскільки суд першої інстанції не застосував його. ПАТ «Промінвестбанк» зазначає, що у справі банк заявляв про застосування наслідку спливу строку позовної давності і суд першої інстанції у рішенні послався на зазначену обставину як підставу для відмови у задоволенні позову. Нараховуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу за 712 робочих днів, суд апеляційної інстанції порушив частину другу статті 235 КЗпП України, статтю 27 Закону України «Про оплату праці», Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виконавши множення середньоденної заробітної плати на кількість календарних днів, тоді як кількість робочих днів з дня звільнення позивача становила 489. Також зазначає, що протокол засідання комісії з визначення осіб, що мають переважне право на залишення на роботі від 10 грудня 2014 року є належним та допустимим доказом переважного права інших працівників на залишення на роботі. Крім того, ОСОБА_3 пропонували посаду провідного економіста у відділенні банку, проте від такої пропозиції вона відмовилась.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_3 працювала в ПАТ «Промінвестбанк» на посаді головного економіста відділу клієнтського обслуговування південного регіону управління клієнтського обслуговування операційного департаменту.

Згідно з наказом ПАТ «Промінвестбанк» від 15 грудня 2014 року № 3520-к ОСОБА_3 було попереджено про наступне вивільнення з 18 лютого 2015 року у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників.

17 лютого 2015 року профспілковий комітет первинної профспілкової організації працівників центрального апарату ПАТ «Промінвестбанк» погодив припинення трудового договору та дозволив звільнити ОСОБА_3 з займаної посади.

Наказом ПАТ «Промінвест» від 17 лютого 2015 року № 367-к ОСОБА_3 звільнено з посади головного економіста відділу клієнтського обслуговування південного регіону управління клієнтського обслуговування операційного департаменту ПАТ «Промінвестбанк» з 18 лютого 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Строки звернення до суду, встановлені статтею 233 КЗпП України, застосовуються незалежно від заяви сторін.

Згідно із статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16).

ОСОБА_3 звернулась до суду з цим позовом у січні 2016 року та просила поновити пропущений строк звернення до суду, мотивуючи це тим, що у березні 2015 року вона звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, проте ухвалою цього суду від 25 листопада 2015 року їй повернуто позовну заяву.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-895цс15 викладено правовий висновок про те, що за змістом статті 257, частини другої статті 264, частин четвертої, п'ятої статті 267 ЦК України, частини першої статті 118, частини першої статті 122 ЦПК України перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності.

Підстав відступати від таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах не вбачається.

Суд першої інстанції встановив факт пропущення строку звернення до суду без поважних причин, проте відмовив у позові за безпідставністю.

Суд апеляційної інстанції питання поновлення строку звернення до суду не розглядав, зазначені позивачем обставини не досліджував, помилково пославшись на те, що суд першої інстанції не вважав строк пропущеним.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Поновлюючи позивача на роботі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач мала переважне право на залишення на роботі, мотивуючи такі висновки тим, що ОСОБА_3 має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці та тривалий безперервний стаж роботи порівняно з іншими працівниками на аналогічних посадах у банку.

Стаття 42 КЗпП України не містить вичерпного переліку підстав, за яких працівнику може надаватись переважне право на залишення на роботі.

Суд апеляційної інстанції не дослідив протокол засідання комісії операційного департаменту ПАТ «Промінвестбанк» від 10 грудня 2014 року № 3 з визначення осіб, що мають переважне право на залишення на роботі, не надав оцінки кожній обставині, з якої виходила комісія, приймаючи рішення подати кандидатуру ОСОБА_3 на звільнення з роботи у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників, не зазначив у рішенні мотивів їх відхилення.

Крім того, суд апеляційної інстанції необґрунтовано стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу за 712 календарні дні (з урахуванням вихідних та святкових днів), не врахувавши, що відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що обчислюються із середньоденної заробітної плати, здійснюється лише за робочі дні/години, а за календарні дні - лише у випадках, передбачених законом.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Зазначені порушення норм процесуального права унеможливлюють встановлення фактичних обставин відповідно до заявлених підстав та предмета позову, які мають значення для правильного вирішення спору. Крім того, суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні похідної позовної вимоги. Тому рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року на підставі статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик