Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 761/24392/15-ц

провадження № 61-11661св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 року у складі судді Волошина В. О. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 12 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») та

ОСОБА_4 укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 65 000,0 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк із 12 листопада 2007 року по 11 листопада 2017 року.

Із метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_4 за договором іпотеки від 12 листопада

2007 року № 2621/1107/88-158-2-1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцеві на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіним М. Г., 19 березня 2003 року за № 919. Предмет іпотеки має загальну площу - 54,0 кв. м, житлову площу - 37,1 кв. м і складається з двох житлових кімнат, які знаходяться у придатному для житла стані.

25 травня 2012 року згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги продавець АКБ «ТАС-Комерцбанк», яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» продав (відступив) покупцю ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, договорами іпотеки, серед яких і кредитний договір та договір іпотеки з відповідачем, тобто відбулась заміна кредитора та іпотекодержателя.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим станом на 28 липня 2015 року наявна заборгованість у розмірі 485 829,23 грн. У досудовому порядку відповідач відмовляється задовольнити вимоги кредитора, заборгованість не погашає, зобов'язання свої за кредитним договором надалі не виконує, у позасудовий спосіб звернути стягнення на предмет іпотеки позивач немає можливості, а тому змушений звернутись до суду з вказаним позовом.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок погашення заборгованості у сумі 485 829,23 грн із яких: тіло кредиту - 452 518,06 грн; відсотки за кредитним договором - 33 311,17 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на нього за позивачем.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, оскільки сторони визначили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності іпотекодержателем, що виключає виникнення права власності на предмет іпотеки на підставі рішення суду, а отже, відсутні правові підстави для визнання права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем за рішенням суду.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

У лютому 2018 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, суди неправильно вирішили спір по суті, не захистили порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань забезпечених іпотекою та неправильно застосували норми матеріального права, а саме статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк».

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 12 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», яке змінило своє найменування на ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі

65 000,00 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк з 12 листопада 2007 року по 11 листопада 2017 року.

Згідно із пунктами 3.1, 3.2 кредитного договору, позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, щомісяця, через касу банку згідно з додатком №1, що є невід'ємною частиною договору.

Проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом, на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом, починаючи з дати видачі кредиту до моменту його повернення.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_4 за договором іпотеки від 12 листопада 2007 року

№ 2621/1107/88-158-2-1 передав в іпотеку нерухоме майно: АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги продавець

ПАТ «Сведбанк» продав (відступив) покупцю ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, договорами іпотеки, серед яких є і кредитний договір та договір іпотеки укладений з відповідачем, тобто відбулась заміна кредитора та іпотекодержателя.

Банк надав відповідачеві кредитні кошти в обумовленій договором сумі, проте останній умови кредитного договору належним чином не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року складає 485 829,23 грн.

Із метою погашення заборгованості за кредитним договором 07 серпня 2015 року позивач надіслав відповідачу повідомлення з вимогою про виконання зобов'язань упродовж 30 днів після його одержання, проте відповідач заборгованість не сплатив.

У пункті 11 договору іпотеки сторони погодили, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі, якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів).

Згідно з пунктом 12 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя відбувається за вибором іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог.

Пунктом 12.3.1 договору передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок суду відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, а також висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того, вказала наступне.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Встановивши, що визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, відповідно до якого, позивач має право реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, суди першої і апеляційної інстанцій правильно вирішили спір.

Доводи касаційної скарги про те, що установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, суди неправильно вирішили спір по суті, не захистили порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань забезпечених іпотекою та неправильно застосували норми матеріального права, а саме статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на іншому тлумаченні положень Закону України «Про іпотеку».

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані рішення судів першої і апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик