ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 753/13453/16-ц

провадження № 61-9664 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 червня 2017 року, постановлену у складі судді Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва» (далі - КП «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва»), про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 7 липня 2014 року сталося залиття належної йому на праві власності квартири з причин виходу з ладу самостійно встановленого та переобладнаного відповідачами сантехобладнення, внаслідок чого йому завдано майнову та моральну шкоду.

З урахуванням збільшених у липні 2016 року позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачів на його користь 116 473,79 грн у відшкодування майнової шкоди, 25 000 грн у відшкодування моральної, а також просив стягнути 1 500 грн витрат на проведення експертної оцінки та 176,97 грн за оформлення акта.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року, ухваленим у складі судді Даниленка В. В., позов задоволено частково.

Стягнено солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 116 473,79 грн у відшкодування майнової шкоди та 20 000 грн у відшкодування моральної, а також 1 500 грн витрат на проведення експертної оцінки і 176,97 грн за оформлення акта, а всього 138 150,76 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнено на користь держави з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 судовий збір у сумі 1 381,51 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Встановивши, що залиття належної позивачу квартири відбулося з вини відповідачів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування майнової та моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу на вказане судове рішення.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року визнано неподаною та повернуто заявнику, оскільки заявник не усунула указаних судом недоліків скарги, а саме не сплатила судовий збір.

У липні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просила ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 червня 2017 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору, яка справляється, становить 110 відсотків, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. Заявник вказує на те, що судом першої інстанції з відповідачів стягнено судовий збір у розмірі 1 381,51 грн, розрахований від задоволеної частини позовних вимог, тому заявник при подачі апеляційної скарги мав сплатити 1 519,66 грн, або сплатити 1 574,65 грн (розрахований від суми судового збору, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви), проте апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу без руху, визначив судовий збір у розмірі 1 806,07 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2018 року справу призначено до розгляду колегією суддів Верховного Суду у складі п?яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу.

Частиною другою статті 297 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення ухвали, передбачено, що до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору, застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 297, статті 121 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення ухвали, суддя, встановивши, що апеляційну скаргу подано без додержання вимог ст. ст. 119 і 120 цього Кодексу або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, про що повідомляє заявника і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання ухвали. Якщо заявник відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає її вимоги, апеляційна скарга вважається неподаною і повертається заявникові.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення суду першої інстанції залишено без руху.

Підставою залишення апеляційної скарги без руху зазначена несплата судового збору з наданням строку для усунення вказаного недоліку протягом п'яти днів з дня отримання ухвали.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 1 червня 2017 року, отримавши ухвалу апеляційного суду від 18 травня 2017 року, звернулась із заявою про роз?яснення судового рішення.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2017 року заяву про роз?яснення судового рішення повернено заявнику.

Повертаючи апеляційну скаргу, апеляційний суд встановив, що станом на 27 червня 2017 року заявник не виконала вимог ухвали від 18 травня 2017 року, яку отримала 1 червня 2017 року, і дійшов висновку про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

За правилами статей 79, пункту п'ятого статті 119, частини другої статті 297, частини другої статті 328, абзацу третього частини першої статті 358 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення апеляційним судом ухвали, судовий збір належить до судових витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, які несуть сторони в судах усіх рівнів, зокрема при розгляді позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги чи заяви про перегляд судових рішень (Верховний Суд України).

Платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення (стаття 2 Закону України «Про судовий збір»).

Сплата судового збору особами, які звертаються до суду - це процесуальний обов'язок, який визначається нормами цивільного процесуального закону та Законом України «Про судовий збір».

Частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з 1 січня 2015 року мінімальна заробітна плата становила 1 218 грн.

Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на час подання позовної заяви, за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлена у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, а позовної заяви немайнового характеру - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, у позовній заяві, поданій у квітні 2015 року, ОСОБА_4 заявлено вимогу про стягнення з відповідачів 116 473, 79 грн майнової шкоди та 20 000 грн моральної.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, відповідно до якої збільшив позовні вимоги в частині суми відшкодування моральної шкоди.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред?явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою.

Аналогічно це питання врегульовано частиною третьою статті 80 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви про збільшення позовних вимог.

Отже, при збільшенні позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди, підлягала доплаті відповідна сума судового збору.

Мінімальна заробітна плата з 1 січня 2016 року становила 1 378 грн (стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України), тому саме з такого її розміру підлягала обрахуванню сума судового збору за збільшеними позовними вимогами.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції Закону, чинного на час подання апеляційної скарги, за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становила 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, апеляційний суд визначив суму, що підлягає сплаті за подання апеляційної скарги, врахувавши зазначені норми закону та збільшені позовні вимоги позивача.

Наведений системний аналіз норм матеріального та процесуального права дає підстави для висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Посилання заявника на обрахування судового збору із розміру, що стягнений рішенням суду першої інстанції, помилковий, оскільки апеляційний суд не пов?язаний із розрахунком, проведеним судом першої інстанції.

За змістом частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору за подання апеляційної скарги вираховується від ціни позову, а не від розміру задоволених судом першої інстанції позовних вимог.

Невірно обраховано заявником і розмір судового збору, який підлягав сплаті при поданні позовної заяви, так як проведений без урахування вимог статей 4, 6 Закону України «Про судовий збір» (у відповідних редакціях Закону на час вчинення процесуальних дій) та статті 80 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Встановивши, що заявник у встановлений судом строк не виконала вимог ухвали і не сплатила суму судового збору, необхідність сплати якого не оспорювала, а визначений апеляційним судом розмір не спростувала, суд дійшов правильного висновку про визнання апеляційної скарги неподаною та повернення її заявнику.

Частиною третьою статті 406 ЦПК України передбачено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик