КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді І інстанції - Матійчук Г.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1219/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_3 про визнання трудового договору фіктивним,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року Уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіна М.А. звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що 21 листопада 2014 року було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ФГВФО на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Позивачем зазначається, що 18 травня 2009 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» оформило наказ №269-п про прийняття на роботу ОСОБА_3 на посаду національного директора з продажів, а 16 листопада 2009 року було оформлено наказ №866-п, яким переведено ОСОБА_3 на посаду національного директора з продажів РБ. Відповідно до даних наказів ОСОБА_3 було встановлено посадовий оклад у розмірі 31 500 грн. та індивідуальну надбавку у розмірі 13 500 грн., що в сумі складає 45 000 грн.

Також наголошується, що дані накази ні ОСОБА_3, ні ПАТ «ВіЕйБі Банк» не припинялись. Разом з тим, 01 жовтня 2014 року між головою правління ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 було підписано ще один трудовий договір, за умовами якого останнього було прийнято знову ж таки на посаду національного директора з продажів РБ із щомісячною оплатою праці в розмірі 45 000 грн. та додатковою заробітною платою - 270 000 грн.

Позивач зазначає, що жодного наказу на підставі трудового договору від 01 жовтня 2014 року не видавалось, а ОСОБА_3 продовжував виконувати роботу на підставі трудового договору, оформленого наказами №269-п від 18 травня 2009 рок та №866-п від 16 листопада 2009 року, а тому вважає, що метою укладення останнього трудового договору є незаконне отримання ОСОБА_3 заробітної плати та трудового (страхового) стажу, а відтак даний договір є фіктивним й не спрямований на настання трудових обов'язків.

Враховуючи вищевикладене та уточнені позовні вимоги, Славкіна М.А. просила визнати трудовий договір від 01 жовтня 2014 року, укладений між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_3 фіктивним і застосувати правові наслідки фіктивного правочину.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року в задоволені даного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. подало апеляційну скаргу, яку мотивувало тим, що трудова книжка ОСОБА_3 не містить відомостей про початок роботи останнього відповідно до трудового договору від 01 жовтня 2014 року й судом не було враховано не видання жодного наказу на підставі такого договору. Також зазначається, що ОСОБА_3 в період з 21 листопада 2014 року по 04 лютого 2015 року жодного разу не звертався до керівництва банку щодо встановлення причини не виплати додаткової заробітної плати за трудовим договором від 01 жовтня 2014 року, проте звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з ПАТ «ВіЕйБі Банк» додаткової заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просило скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

04 жовтня 2018 року на адресу суду надійшов відзив від ОСОБА_3, відповідно до якого відповідач вважає, що трудовий договір від 01 жовтня 2014 року укладений з дотриманням вимог законодавства, а не видання наказу на підставі даного договору свідчить лише про невиконання роботодавцем своїх зобов'язань за укладеним договором і не є підставою для визнання такого договору фіктивним. Також наголошував про відсутність будь-яких доказів того, що відповідачем не виконувались його службові обов'язки відповідно до згаданого договору.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника Банку - Бурдюг Т.В., представника відповідача ОСОБА_5, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18 травня 2009 року було видано наказ №269-п, відповідно до якого було прийнято ОСОБА_3 на посаду національного директора з продажів (а.с.12).

Відповідно до наказу №866-п від 16 листопада 2009 року було переведено ОСОБА_3 на посаду національного директора з продажів РБ (а.с.14-16).

01 жовтня 2014 року було укладено трудовий договір між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_3 про прийняття на роботу до роботодавця на посаду національного директора з продажів РБ (а.с.17-19).

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог виходив з того, що не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про фіктивність укладеного договору, у зв'язку з чим і відмовив у задоволенні позовних вимог Банку.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями.

Надавши це право КЗпП України, у статті 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі щодо оплати праці окремих категорій працівників, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій.

Статтею 14 Закону України «Закону України Про оплату праці» визначено що договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Згідно до ст. 20 Закону України «Про оплату праці» оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту.

Саме укладеним контрактом було визначено умови оплати праці відповідача у справі, що не суперечить вимогам вище вказаних правових норм.

Таким чином, встановлення підприємством, установою, організацією в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів у трудових договорах чи інших угодах додаткових, порівняно із законодавством, трудових чи соціально-побутових пільг для працівників, тобто які покращують їх становище, не може бути приводом для визнання таких умов недійсними.

Враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3,7,9,9-1, 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв'язку з укладенням трудового договору (контракту).

Відповідна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-530цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Встановивши наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв'язку з існуванням трудових правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної Марини Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року залишити без змін .

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв