Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 183/7606/15

провадження № 61-22046св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року у складі судді Майної Г. Є. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 рокуу складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформації та її спростування, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 під час проведення першої сесії Новомосковської міської ради Дніпропетровської області VII скликання у будівлі міської ради відповідач особисто публічно за присутності великої кількості осіб поширив про депутатів Новомосковської міської ради недостовірну інформацію, що зафіксовано відеозаписом.

Вважав, що інформація, яка публічно розповсюджена відповідачем, крім критики та оцінки дій, містить твердження, висловлювання та негативну інформацію, які не відповідають дійсності, зачіпає його інтереси, оскільки є неправдивою, та шкодить його діловій репутації, принижує його честь та гідність у громадській думці з точки зору загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі, тому негативно характеризує його особисті та ділові якості та підлягає спростуванню.

Зазначав, що публічно розповсюджена відповідачем недостовірна інформація на сесії міської ради має бути визнана судом недостовірною та підлягає спростуванню у той же спосіб, в який була розповсюджена.

Вказував, що внаслідок розповсюдження відповідачем недостовірної негативної інформації йому завдана моральна шкода, яка виражається у душевних стражданнях, у зв'язку з протиправною поведінкою по відношенню до нього та приниженням його честі, гідності та ділової репутації.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просив суд визнати недостовірною інформацію, що була особисто публічно поширена ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 приблизно об 11-00 год. під час проведення першої сесії Новомосковської міської ради VII скликання в будівлі Новомосковської міської ради, що розташована за адресою м. Новомосковськ, вул. Радянська, 14: (мовою оригіналу) «Я обращаюсь к вам, депутаты, порядочным людям, я понимаю, что многие из вас куплены или находятся на зарплате у этого человека (Народного депутата України ОСОБА_6)»; «Из 13 человек оккупационного блока 8 человек его (Народного депутата України ОСОБА_6) работники»; «То есть это банда ОПГ народного депутата» (Народного депутата України ОСОБА_6); «Вам депутаты решать, что Вам делать, где Вам быть, оставаться Вам людьми или быть рабами на коленях у ОСОБА_6, он Вас пока поставил на колени»; «Мне хотят подсунуть дерьмо»; «Вот в депутатах депутаты БПП и тринадцать оккупационного блока, это ОСОБА_8 или волк в овечьей шкуре»; «Именно из тринадцати, большая часть работников его (Народного депутата України ОСОБА_6) агрофирм, элеваторов, колхозов и всего остального»; «Сейчас никому не доходит, что тут сидит пятая колонна продажных людей, которые завтра и страну предадут, они предали свой народ, вас предали, сделали рабами, хотят и Украину продать»; «Порядочные депутаты, вам надо уйти и покинуть зал, и не участвовать в этом фарсе»; «И решение проблемы в пользу и одного человека и того окружения (депутатів Новомосковської міської ради), которое называется ОПГ - объединенная преступная группировка».

Також просив суд зобов'язати ОСОБА_5 особисто й публічно на найближчій сесії Новомосковської міської ради спростувати поширену ним недостовірну інформацію шляхом прочитання резолютивної частини судового рішення у цій справі, стягнути з ОСОБА_5 на його користь 80 000 грн на відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що інформація, на яку позивач посилається у своєму позові як на недостовірну, не містить фактичних даних, а є лише критикою, оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, тому не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності. Тому, на підставі частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», зазначені висловлювання є оціночними судженнями.

Суд вказав, що оспорювані висловлювання ОСОБА_5 не стосуються певної фізичної особи, зокрема позивача, оскільки не містять вказівки на конкретну особу: імені, по батькові, прізвища позивача або будь-яких інших даних, за якими можна було б його ідентифікувати, а використання відповідачем терміну «депутат» не дає підстав для однозначного висновку про те, що мова йдеться саме про позивача, а сприйняття ним оспорюваних висловлювань на свій рахунок не може бути підставою для задоволення позову.

Крім того, суд послався на те, що позивач є депутатом міської ради, тому межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суд першої інстанції є законними та обґрунтованими, так як вислови ОСОБА_5 не містять фактичних даних, а є вираженням його суб'єктивної думки і поглядів, направлених на критичну оцінку певних фактів, тобто є оціночними судженнями.

Апеляційний суд вказав, що посилання позивача на те, що в оспорюваних висловлюваннях відповідача містяться конкретні фактичні дані не можуть бути прийняті до уваги, оскільки випливають з припущень щодо персоніфікації висловлювань відповідача. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності та спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди надали неправильну оцінку висловлюванням відповідача. Вважає, що поширена відповідачем інформація не може розцінюватися, як оціночні судження, є фактичним твердженням відповідача та порушує його немайнові права.

Вказує, що апеляційний суд безпідставно відмовив йому в задоволенні клопотання про призначення у справі судової лінгвістичної експертизи мовлення для з'ясування того, чи вислови відповідача були фактичними твердженнями чи оціночними судженнями.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої й другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з статтею 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 21 наведеної вище постанови Пленуму Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з того, що висловлювання ОСОБА_5 не містять фактичних даних, а є лише критикою, оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності, тому на підставі частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» зазначені висловлювання є оціночними судженнями.

Суд вірно зауважив, що висловлювання ОСОБА_5 не стосуються певної фізичної особи, зокрема позивача, оскільки не містять вказівки на конкретну особу, за якими можна було б його ідентифікувати, а використання відповідачем терміну «депутат» не дає підстав для однозначного висновку про те, що мова йдеться саме про позивача. Сприйняття ним оспорюваних висловлювань на свій рахунок не може бути підставою для задоволення позову.

Місцевий суд також правильно послався на те, що ОСОБА_4, як депутат місцевої ради, є публічною особою, тому межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Доводи касаційної скарги позивача про те, що апеляційний суд не призначив за його клопотанням судову лінгвістичну експертизу мовлення не свідчать про незаконність чи необґрунтованість судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки суди з дотримання вимог статей 212-215, 315 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, вірно встановили правовідносини, що склалися, надали оцінки усім висловлюванням відповідача, які позивач просив визнати недостовірними, дійшовши висновку, що вони мають характер оціночних суджень, й правильно відмовили у задоволенні його позову.

Інші доводи касаційної скарги щодо неправильної оцінки судами характеру поширеної відповідачем інформації не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк