ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/676/18 Справа № 214/5224/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Чернова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/5224/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 29 січня 2018 року, яке ухвалене суддею Черновою Н.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складене 08 лютого 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3, звернулась з позовом до ОСОБА_2 та просила суд позбавити останнього батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню сина, фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені в 2005 році. З цього року відповідач не приймає участі у вихованні сина, не спілкується з ним взагалі, він став для дитини чужою людиною. За таких обставин формальне збереження батьківського зв'язку сина з відповідачем є недоцільним, та таким, що суперечить інтересам дитини. Потреба у припиненні юридичного зв'язку відповідача з сином обумовлена й тим, що існує безліч ситуацій, коли законодавство вимагає отримання згоди батька для вчинення певних дій, як-то виїзд з дитиною за кордон, реєстрація місця проживання дитини та ін. Позивач ніколи не створювала перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, в обґрунтування якого зазначив, що фактично з моменту розлучення у нього з ОСОБА_1 почалися непорозуміння щодо його участі у вихованні сина, та його відвідування. ОСОБА_1 та її родичами створювалися штучні перешкоди під час його спілкування з сином. Всі спроби з моменту розлучення нормальним мирним шляхом врегулювати даний спір призводять лише до конфліктів. 18.02.2010 року Головою Софіївської районної адміністрації винесено письмове розпорядження про його участь у вихованні сина, однак ОСОБА_1 не приймає до уваги та не виконує вказане розпорядження, просто ігнорує його. Він любить свого сина, тому хоче особисто з ним спілкуватися. В зв'язку з чим був змушений завернутися до суду з зустрічним позовом, в якому просить суд зобов'язати ОСОБА_1 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні із сином - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 наступним чином: безперешкодні зустрічі з дитиною без участі будь-яких осіб щомісячно 2-гої та 4-ої суботи з 09.00 год. суботи до 10.00 год. неділі з ночівлею сина за місцем проживання батька; безперешкодне проведення літнього відпочинку із сином без участі відповідача у літній період часу строком на 45 діб; безперешкодна участь батька у спільному святкуванні дня народження сина - 07 листопада кожного року (з можливою участю інших осіб) та національних свят Республіки Азербайджан, а також зобов'язати ОСОБА_1, надавати йому негайну точну інформацію щодо фактичного місця проживання, навчання, перебування сина у разі настання таких змін та обставин.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 29 січня 2018 року у первісному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа - Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області - відмовлено в повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від дитини, третя особа - Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області - задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні із сином - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження шляхом безперешкодних зустрічей з дитиною за участі дідуся дитини ОСОБА_6 щомісячно кожної 4-ї суботи з 09.00 год. суботи до 15.00 год..

У задоволенні решти позовних вимог зустрічної позовної заяви - відмовлено.

Судові витрати за первісною позовною заявою залишено за позивачем.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за зустрічною позовною заявою у розмірі 160 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі позивач за первісним позовом - ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог по первісному позову та відмовити в позовних вимогах по зустрічному позову, посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин справи, не враховано, що відповідач не цікавиться життям та успіхами дитини, його звернення до Софіївської державної адміністрації для визначення способу участі відповідача у вихованні дитини направлене на створення хибного уявлення про його батьківське піклування, що було підтверджено показами свідків. Також батько не забезпечує дитину матеріально. Крім того, суд першої інстанції не врахував думку дитини, який був допитаний у судовому засіданні, який суду повідомив, що категорично не бажає мати родинний зв'язок з батьком, зазначив про його жорстоке поводження.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_8, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони по справі - позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 - є батьками неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 19.02.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.09.2014 року, з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини - ОСОБА_4 у розмірі 700,00 грн. щомісячно (а.с. 6-,7, 8-9, 79).

Відповідно довідки № 08-54/866 від 23.12.2014 року, заборгованість ОСОБА_2 по аліментам, станом на 01.12.2014 року, складає 7203,22 грн. (а.с. 13), а згідно розрахунку заборгованості по аліментам, наданого державним виконавцем Саксаганського ВДВС, заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів, станом на 01.04.2017 року, складає 27300,00 грн. (а.с. 81-82).

Відповідно довідки № 201 від 25.11.2014 року, виданої виконкомом Запорізької сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, ОСОБА_1 разом із сином - ОСОБА_4 з 2006 року по дату видачі довідки проживають без реєстрації в будинку, який належить її батькові ОСОБА_6, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12,80).

На даний час ОСОБА_1 працює у Республіці Польща, що підтверджується дозволом на роботу (а.с. 26,27-29).

Згідно висновку про результати розгляду телефонного повідомлення ОСОБА_1 від 17.01.2014 року, остання зверталась до Софіївського РВ телефоном з приводу намагання ОСОБА_2 без її дозволу порозмовляти з їх спільним сином - ОСОБА_4 в приміщенні Запорізької ЗОШ (а.с. 48).

Згідно листа Софіївської райдержадміністрації № 317/32-14 від 16.10.2014 року, розглянуто звернення ОСОБА_2, класним керівником проведено відповідну роботу щодо залучення ОСОБА_4 до занять. Останній з 08.10.2014 року відвідує школу (а.с. 51).

Відповідно довідки-інформації від 18.02.2016 року, наданої директором Запорізької ЗОШ Хоружевським Г.М., ОСОБА_4 навчається в 4 класі вказаної школи. В 2015-2016 навчальному році вихованням ОСОБА_4 займався переважно дідусь, мати дитини працює у м. Кривий Ріг, батько постійно цікавиться навчанням сина, протягом 2015-2016 року неодноразово відвідував школу, постійно телефонував директору та класному керівникові, привозив сину подарунки, надавав допомогу школі. По приїзді до школи не завжди зустрічався із сином, оскільки мати та її родичі перешкоджають зустрічам (а.с. 52).

Згідно відповіді Поштамт-ЦПЗ №2 від 26.08.2015 року, грошові переводи ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1 повертались відправнику (а.с. 53,102).

Згідно висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи № 1654 від 01.06.2007 року, тілесні ушкодження ОСОБА_6, з його слів отримані внаслідок побиття ОСОБА_2 01.06.2007 року, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (а.с. 77).

Згідно акту судово-медичного дослідження (обстеження) №59 від 11.11.2009 року, тілесні ушкодження ОСОБА_10, зі її слів отримані внаслідок побиття зятєм, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (а.с. 78).

Службою у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради надано висновок № 10/36-1759 від 03.05.2017 року, відповідно до якого вважається недоцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.83-84).

Згідно рішення комісії з питань захисту прав дитини від 18.04.2017 року № 146, комісія з питань захисту прав дитини вважає недоцільним позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні до малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 122).

Згідно довідки №339 від 17.01.2017 року місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 з 26.12.2005 року (а.с. 95).

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 22.08.2016 р. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 санітарний стан житлового приміщення задовільний. В будинку прибрано, дитина проживає в окремій кімнаті, забезпечена всім необхідним (а.с. 96).

Відповідно довідки №18 від 19.01.2017 року ОСОБА_4 навчається у Запорізької філії Софіївської опорно-загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів з 2012 року (а.с. 99).

Згідно характеристик, наданої директором Запорізької ЗОШ ОСОБА_9, ОСОБА_4 характеризується як старанний, відповідальний, правдивий учень, на уроках активний, допомагає товаришам. Мати - ОСОБА_1, відвідувала школу під час навчання, була членом батьківського комітету, завдяки турботам матері ОСОБА_4 забезпечений всім необхідним. У вихованні активну участь приймає дідусь, відвідує школу, цікавиться станом навчання. Батько учня - ОСОБА_2 з сім'єю не проживає, але цікавиться навчанням сина, неодноразово відвідував школу, але в більшості випадків зустрітись із сином не вдавалось, постійно телефонує директорові та класному керівникові (а.с. 97).

Відповідно акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, санітарно-гігієнічні умови задовільні, для проживання та належного виховання ОСОБА_4 батьком створені не всі умови, але для проживання житло придатно. В оселі чисто, сторонні запахи відсутні (а.с. 98,124).

24.09.2012 року ОСОБА_1 зверталась до Софіївського РВ з письмовою завою про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за ст. 296 КК України, проте їй було відмовлено в порушенні кримінальної справи про що надано відповідну постанову від 04.10.2012 року (а.с. 101). Крім того, ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з питання притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності (а.с. 120, 121).

Розпорядженням голови Софіївської районної державної адміністрації №63-р від 18.02.2010 року визначено участь у вихованні малолітнього ОСОБА_4 та порядок побачення з дитиною батька ОСОБА_2 щосуботи з 09.00 до 12.00 год. в присутності матері дитини ОСОБА_1 (а.с. 123).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем не доведено обставини свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Згідно з пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них, а також повно і всебічно досліджувати обставини справи, оскільки, позбавлення батьківських прав - це крайній захід впливу на недобросовісних батьків.

Відповідно до пункту 15 цієї Постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, (далі - Конвенція) держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як роз'яснив Верховний Суд України в Узагальненні «Практика розгляду судами справ, пов'язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми» від 11 грудня 2008 року, при розгляді справ про позбавлення батьківських прав для встановлення обставин справи суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з'ясування його позиції та обґрунтувань. Також згідно із ч.4 ст.19 СК обов'язковою є участь у справі органу опіки та піклування.

Слід звернути увагу на те, що згідно з ч.6. ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Разом з тим, обставин, передбачених ч.6. ст.19 СК України, для відступлення суду від позиції органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав не встановлено.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці (рішення від 7 грудня 2006 року у справі "Хант проти України").

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції врахував, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тобто, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Позивач належним чином не вмотивувала власних доводів про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Даних про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо власного сина, або даних про те, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги щодо насилля з боку відповідача по відношенню до сина ОСОБА_4 колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки обставин винної поведінки відповідача ОСОБА_2 щодо власного сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, матеріали справи не містять, не надано таких доказів позивачем й до суду апеляційної інстанції, а звернення ОСОБА_1 до Софіївського РВ та Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з питання притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності не підтверджують факт вчинення відповідачем протиправних дій по відношенню до свого сина та стосуються його поведінки по відношенню до колишньої дружини - позивача у справі ОСОБА_1.

Не можна вважати належними доказами у справі й висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи № 1654 від 01.06.2007 року щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_6 та акт судово-медичного дослідження (обстеження) №59 від 11.11.2009 року щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_10, які, з їх слів, отримані внаслідок побиття ОСОБА_2, оскільки єдиною підставою для позбавлення батьківських прав може бути винна поведінка по відношенню до дитини, а не до інших осіб.

Не спростовують правильність висновків суду і доводи апеляційної скарги про те, що доказом ухилення відповідача від виконання обов'язку по утриманню дитини є наявність у нього заборгованості по сплаті аліментів, оскільки наявність лише заборгованості по сплаті аліментів, виходячи з положень ст. 164 СК України, не може бути підставою для позбавлення батьківських права.

Доводи апеляційної скарги про те, що, відмовивши в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції діяв не в інтересах дитини також є безпідставними, оскільки в судовому засіданні не було встановлено обставин, які свідчили б, що спілкування відповідача з дитиною перешкоджало б його нормальному розвиткові та могло б зашкодити інтересам дитини. Суд вірно зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками, що відсутнє в діях відповідача, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

За приписами статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи спір на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував пояснення сторін у справі, особу відповідача, інтереси неповнолітньої дитини та відносини, що склались між її батьками, а також виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов'язує можливість позбавлення батьківських прав.

Частково задовольняючи зустрічний позов та зобов'язуючи ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні із сином - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, шляхом безперешкодних зустрічей з дитиною за участі дідуся дитини ОСОБА_6 щомісячно кожної 4-ї суботи з 09.00 год. суботи до 15.00 год., суд першої інстанції встановивши, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості батька (ОСОБА_2) регулярно спілкуватися з сином, відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, дійшов висновку що батько має право приймати участь у вихованні свого сина і це не суперечить інтересам дитини. Визначений спосіб участі позивача у вихованні та спілкуванні з сином не зашкодить дитині, а навпаки повністю відповідатиме можливості дитини в повній мірі сприймати піклування кожного із батьків про його здоров'я, фізичний та духовний розвиток.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Виходячи з положень ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ст.ст. 141,159 СК України, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Відповідно до ч.2 ст.159 СК України, під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Згідно частин другої, третьої статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Отже, обов'язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов'язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов'язок не чинити цьому перешкоди.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Колегія суддів вважає, що визначений судом порядок побачень батька із сином відповідає віку дитини, не буде порушувати режиму дня ОСОБА_4, відповідає його інтересам та не порушує права ОСОБА_1, як матері дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що звернення ОСОБА_2 з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з сином направлене на створення хибного уявлення оточуючих про батьківське піклування та не зумовлене його дійсним наміром взяти участь у вихованні сина колегією суддів відхиляються, як надумані та такі, що зводяться до власних припущень ОСОБА_1, у якої склалися неприязні стосунки з батьком дини.

Крім того, матеріалами справи підтверджено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 цікавиться навчанням сина, неодноразово відвідував школу, але в більшості випадків зустрітись із сином не вдавалось, постійно телефонує директорові та класному керівникові (а.с. 97).

Згідно ж висновку про результати розгляду телефонного повідомлення ОСОБА_1 від 17.01.2014 року, остання зверталась до Софіївського РВ телефоном з приводу намагання ОСОБА_2 без її дозволу порозмовляти з їх спільним сином - ОСОБА_4 в приміщенні Запорізької ЗОШ (а.с. 48), що підтверджує висновки суду першої інстанції про наявність перешкод для батька у спілкуванні з сином.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 29 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: