Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 442/7406/14-ц

провадження № 61-26688св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д.Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

представник позивача - КусийАндрій Васильович,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року у складі судді Крамара О. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 10 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом за плаваючою ставкою 5,99 % + FIDR з кінцевим терміном повернення кредиту до 19 грудня 2022 року.

Крім того, 11 вересня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк»,правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 5 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом за плаваючою ставкою 5,99 % + FIDR з кінцевим терміном повернення кредиту до 11 вересня 2020 року.

05 червня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір факторингу, за умовами якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитними договорами від 18 грудня 2007 року і від 11 вересня 2008 року, укладеними між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_5

Отже, згідно з положеннями статей 512, 514, 1077 ЦК України новим кредитором за кредитними договорами від 18 грудня 2007 року і від 11 вересня 2008 року стало ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Позичальник свої зобов'язання за кредитними договорами виконувала неналежним чином, внаслідок чого станом на 30 серпня 2014 року утворилася наступна заборгованість: за кредитним договором від 18 грудня 2007 року - у розмірі 9 080,31 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 8 274,18 дол. США і заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 806,13 дол. США, та за кредитним договором від 11 вересня 2008 року - у розмірі 4 185,26 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 3 809,74 дол. США і заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 376,02 дол. США.

На підставі вказаного, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило стягнути із ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором від 18 грудня 2007 року у загальному розмірі 9 080,31 дол. США та за кредитним договором від 11 вересня 2008 року у загальному розмірі 4 185,26 дол. США.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 18 грудня 2007 року у розмірі 9 080,31 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 8 274,18 дол. США і заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 806,13 дол. США.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 11 вересня 2008 року у розмірі 4 185,26 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 3 809,74 дол. США і заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 376,02 дол. США.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 2 918,24 грн

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору, тому, встановивши, що основне зобов'язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість з позичальника.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з неї. Розмір кредитної заборгованості відповідає умовам договору та вимогам закону.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень про стягнення заборгованості за кредитними договорами не перевірили ці договори на їх відповідність вимогам законодавства. Так, всупереч положенням статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» суди не звернули увагу, що умови кредитних договорів є несправедливими, оскільки банк не поінформував її як позичальника про всі істотні умови договору, зокрема, про сукупну вартість кредиту, переваги та недоліки обрання тієї чи іншої кредитної програми, ризики отримання кредиту в іноземній валюті, що позбавило її можливості для здійснення свідомого вибору та призвело до укладення договору на явно невигідних для неї умовах. Отже, суди у порушення вимог статей 212-214, 303 ЦПК України не встановили усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням вимог процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 1054 ЦК України передбачено що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановивши, що основне зобов'язання за кредитними договорами не виконано суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до статей 526, 530 ЦК України дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості за цим договором із позичальника. При цьому суди перевірили розмір кредитної заборгованості, який відповідає вимогам закону та умовам договору.

Доводи касаційної скарги про невідповідність кредитних договорів вимогам закону на правильність висновків не впливають.

Так, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Зі змісту кредитних договорів від 18 грудня 2007 року та від 11 вересня 2008 року вбачається, що вони підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення цих договорів не заявляла додаткових вимог щодо їх умов та у подальшому виконувала умови цих договорів, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу.

Крім того, відповідач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надала суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України.

З указаного вбачається, що доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи касаційних скарг фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк