КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 755/7562/18

провадження № 22-ц/824/780/2018

22 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Дуці В.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за її позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів дарування фіктивними та удаваними, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року у складі судді Астахової О.О.,

встановив:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила: визнати договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2015 року удаваним правочином, вчиненим для приховання договору купівлі-продажу; визнати договір дарування 1/6 частки цієї квартири від 13 листопада 2015 року удаваним правочином, який вчинено для приховання договору купівлі-продажу; визнати договір дарування ? частки цієї квартири від 19 березня 2018 року недійсним, як фіктивний.

Також просила визнати договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_2 від 15 липня 2015 року удаваним правочином, який було вчинено для приховання договору купівлі-продажу.

Визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на: земельну ділянку площею 0,1876 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_1; ? частину квартири АДРЕСА_2; ? частину квартири АДРЕСА_1 та здійснити поділ вказаного майна в рівних частках.

В заяві від 08.06.2018 р. ОСОБА_2 просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1876 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_1 та належить ОСОБА_3; на ? частину квартири АДРЕСА_2, речові права на яку зареєстровано за ОСОБА_3; на ? частину квартири АДРЕСА_1, речові права на яку зареєстровано за ОСОБА_4

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року заяву задоволено.

Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1876 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3; на ? частину квартири АДРЕСА_2, яка на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_3; на ? частину квартири АДРЕСА_1, яка на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу суду.

Свої доводи мотивує тим, що за змістом ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Позивачем зазначено, що ціна позову складає 78 562 грн., тобто здійснено оцінку лише ? частини двох квартир. Однак судом накладено арешт на ? їх частину та земельну ділянку, вартість яких є більшою.

Також посилається на невідповідність ухвали суду вимогам ст. 151, 153 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_6 просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Зазначив, що ч.3 ст.150 ЦПК України не ставить у залежність співмірність заходів забезпечення позову від сплаченої суми судового збору. Позивач сплатила суму судового збору виходячи саме з 1/4 частини об'єктів нерухомого майна, оскільки просила визнати за нею право власності саме на це майно. Арешт просила накласти саме на 1/2 частини, оскільки ними володіє відповідач, вона вважає їх об'єктом права спільної власності подружжя, її частка складає саме 1/4 частину. Відповідач ОСОБА_3 відчужив частину спірної квартири з метою ускладнення позивачу захисту своїх прав та обов'язків формальною зміною одного власника на іншого.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на викладені у ній обставини.

Представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що майно, щодо якого вживаються відповідні заходи, є предметом спору, між сторонами дійсно виник спір, за період перебування цивільної справи про поділ майна у провадженні суду були здійснені дії по відчуженню 1/2 його частини, що свідчить про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами дійсно виник спір з приводу правомірності набуття у власність та відчуження ОСОБА_3 за договорами дарування ? частини квартири АДРЕСА_2, ? частини квартири АДРЕСА_1, права власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, та поділу вказаного майна, як спільного сумісного майна подружжя.

Відповідачі, як власники спірного нерухомого майна, мають об'єктивну можливість вчинення дій, які можуть утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Доводи заявника про існування реальної загрози утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову відповідачем ОСОБА_3 не спростовані.

Обраний вид забезпечення позову - накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачам, є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень статей 149-153 ЦПК України, свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно, а відтак суд дійшов вірного висновку про те, що не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому колегія суддів погоджується з доводами представника позивача, що ч.3 ст.150 ЦПК України не ставить у залежність співмірність заходів забезпечення позову від сплаченої суми судового збору.

Отже, задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції врахував співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами та вірно вбачав достатніми підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може ускладнити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що обраний позивачем вид забезпечення позову спрямований на запобігання відчуженню нерухомого майна, що є предметом спору, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому накладення арешту на зазначене вище майно до ухвалення рішення у справі жодним чином не порушує законні права та інтереси відповідача, оскільки таке майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з додержанням вимог закону, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції ухвалу суду першої інстанції залишає без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді І. М. Рейнарт

Т.А.Семенюк