Справа № 219/7825/18
Провадження № 2/219/2459/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

судді Павленко О.М.,

за участі секретаря Брагіної М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1), звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1), в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Часів Яр, вул. Георгія Дубровського (Совнаркома)АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що їй на праві особистої власності належить квартира номер один в будинку номер десять по вулиці Совнаркома у місті Часів Ярі Донецька область на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.2013 року, посвідченого державним нотаріусом ОСОБА_3 (2/3 частини) та на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 07 червня 2000 року відділом з управління комунальною власністю Артемівської міської Ради (1/3 частина). У вказаній квартирі вона зареєструвала свого сина - ОСОБА_2, що підтверджується довідкою № 3726 від 10.07.2018 року. Відповідачу потрібна була реєстрація у квартирі для офіційного працевлаштування, він обіцяв сплачувати комунальні платежі за користування вказаною квартирою, але з моменту реєстрації не допомагав сплачувати комунальні платежі та на її вимоги відмовлявся добровільно виписуватись із її квартири. У 2013 року відповідач зібрав всі свої речі з вказаної квартири та виїхав у невідомому напрямку, про фактичне місце мешкання відповідача та засоби звязку відповідача також їй не відомі. З 2013 року та по теперішній час відповідач не мешкає у квартирі номер один в будинку номер десять по вулиці Совнаркома у місті Часів Ярі Донецька область, його особисті речі у вказаній квартирі відсутні. Позивач наразі фактично одна мешкає у вказані квартирі та самостійно без будь-якої фінансової підтримки відповідача сплачує всі види комунальних послуг. Позивач не має можливості оформити субсидію при оплаті комунальних послуг. За захистом своїх прав та інтересів вона змушена звернутись до суду.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.08.2018 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомленою належним чином. Крім того, від неї до суду надійшла заява, згідно якої вона просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити (а.с.34).

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, разом з тим, 27.08.2018 року надіслав на електрону адресу суду заяву, згідно якої просив розглянути справу у його відсутність, оскільки виїхав на постійне місце проживання в Росію, позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с.33).

З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.2013 року, посвідченого державним нотаріусом Часів Ярської державної нотаріальної контори ОСОБА_3; Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 35703374 від 11.11.2013 року; Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 12559842 від 11.11.2013 року, ОСОБА_1 є власником 2/3 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13-14-15).

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 07.06.2000 року Відділом з управління комунальною власністю Артемівської міської ради, ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.37). Отже, ОСОБА_1 є власником вказаної квартири.

За даними довідки № 3726 від 10.07.2018 року, виданої Відділом з реєстрації місця проживання фізичних осіб Часовоярської міської ради, за адресою: Донецька область, м. Часів Яр, вул. Георгія Дубровського (Совнаркома)АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та її син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.35). Відомості про реєстрацію відповідача за вищевказаною адресою також підтверджується довідкою від 07.08.2018 року Відділу з реєстрації місця проживання фізичних осіб Часовоярської міської ради, яка надійшла на запит суду щодо реєстрації відповідача (а.с.24).

Відповідно до акту від 10.07.2018 року, депутатом Часовоярської міської ради ОСОБА_4 проведено обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3, встановлено, що за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2, фактично за вказаною адресою ОСОБА_1 проживає одна, її син ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з 2013 року, особистих речей ОСОБА_2 в квартирі не має; на підставі вказаних відомостей був зроблений висновок, що за адресою: АДРЕСА_4 фактично проживає одна ОСОБА_1 (а.с.36).

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

За правилами ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Спір виник між позивачем, як співвласником квартири, та її сином.

Право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації, за адресою: Донецька область, м. Часів Яр, вул. Гергія Дубровського (раніше Совнаркома), з 2013 року не проживає.

Як вбачається з листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції ОСОБА_5 (від 21.09.2018 року № 27871/201/01-2018) згідно обліків Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_2 з приводу чинення йому перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення його до квартири за адресою: Донецька область, м. Часів Яр, вул.. Георгія Дубровського (Совнаркома), 10/1 не звертався (а.с.41).

Відповідно до листа КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» від 24.09.2018 року № 5235, громадянин ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, за стаціонарною допомогою до КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не зверталася, у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, медична документація в реєстратурі відсутня, та за даними архіву не числиться (а.с.42).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підставі своїх вимог.

Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2013 року, тобто майже 5 роки, нею не користується, витрати, пов'язані з утриманням квартири та оплатою комунальних послуг, відповідач не сплачуює, а тому суд визнає відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 1 в буд. 10 по вул. Георгія Дубровського (раніше Совнаркома) в м. Часів Ярі Донецької області.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 704 грн. 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України суд, -

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 1 в будинку № 10 по вул. Георгія Дубровського (раніше Совнаркома) у м. Часів Ярі Донецької області.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом 30-ти днів з моменту його проголошення, а відповідачем - в той же строк, але з моменту отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя -

ОСОБА_6