Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
19 вересня 2018 року
справа № 520/8977/15-ц
провадження № 61-8676св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (головуючого), Журавель В. І., Журавель В. І., Крата В. І., Курило В.П. (суддя-доповідач), касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишив без задоволення, а рішення апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року без змін.
При цьому колегія суддів зробила такий висновок: «Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2003 року ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 0,0184 га за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визначення порядку користування земельною ділянкою площею 31,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 вказану земельну ділянку залишено в загальному користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_5 Під час розгляду справи судом встановлено, що земельна ділянка площею 31,8 кв. м по лінії А-Б є суміжною земельною ділянкою та значиться як проїзд (а. с. 25-27).

Постановою Київського районного суду міста Одеси від 06 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_8 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа - ОСОБА_5, про визнання дій протиправними та скасування рішення, скасовано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради в частині літньої кухні № 101, сараю № 102, вбиральні № 103, душу № 103 (1). При цьому судами встановлено, що ці споруди є самочинними та побудовані на проїзді до земельної ділянки ОСОБА_8, іншого входу на земельну ділянку ОСОБА_8 немає. Встановлено, що зазначені вище споруди порушують права та інтереси ОСОБА_8 на використання спірної земельної ділянки (а. с.17-24).

[…]

Задовольняючи позов, апеляційний суд правильно встановив факт порушення прав ОСОБА_8 самочинною забудовою, її вимоги про знесення самочинного будівництва (стаття 376 ЦК України) узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання».

Не можу погодитися з цим рішенням колегії суддів з таких причин.

1. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

1.1. У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

1.2. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав позивач звернувся до суду.

2. Проте апеляційний суд Одеської області в рішенні від 28 листопада 2016 року не встановив яке право чи інтерес позивача ОСОБА_8 підлягає захисту.Особливо з врахуванням, того факту, що власником земельної ділянки площею 0,0184 га за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_7

3. Тому колегії суддів слід було касаційну скаргу задовольнити, рішення апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року скасувати, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

Суддя: В. І. Крат