Ухвала

22 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 350/853/17

провадження № 61-45527ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лесько А. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1, подану її адвокатом Ільницьким Ярославом Івановичем, на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Рівнянської сільської ради, треті особи: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, відділ містобудування і архітектури Рожнятівської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні спільним заїздом та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3, Рівнянської сільської ради, треті особи: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, відділ містобудування і архітектури Рожнятівської районної державної адміністрації, в якому просила визнати незаконним і скасувати рішення сесії Рівнянської сільської ради від 22 червня 2017 року № 15 «Про затвердження акту земельної комісії від 06 червня 2017 року про розгляд заяви ОСОБА_4»; скасувати акт земельної комісії від 06 червня 2017 року про розгляд заяви ОСОБА_4; визнати незаконним і скасувати рішення сесії Рівнянської сільської ради від 25 квітня 2017 року №16.25.04.2017р. «Про надання дозволу ОСОБА_3 на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд»; зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні спільним заїздом шляхом демонтажу металічної огорожі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є користувачем земельної ділянки площею 0,26 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_3, який проживає на АДРЕСА_1, є братом її покійного чоловіка, впродовж 40 років вони користувались спільною під'їзною дорогою шириною 3 метри довжиною 53 метри, яка веде до господарства відповідача ОСОБА_3 та до її присадибних ділянок. Однак, в червні 2017 року ОСОБА_3 на вказаній дорозі поставив металічну огорожу (ворота), чим позбавив її можливості безперешкодного заїзду до її земельних ділянок, захопивши при цьому 15 метрів земельної ділянки, що підтверджено актом земельної комісії при сільській раді від 06 червня 2017 року.

Позивач вважала незаконним і таким, що підлягає скасуванню рішення сесії Рівнянської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року, яким даний акт комісії був затверджений, а також рішення Рівнянської сільської ради від 25 квітня 2017 року № 16.25.04.2017р. «Про надання дозволу ОСОБА_3 на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», оскільки у ОСОБА_3 відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд виходив з того, що частину під'їзної дороги, передбаченої генеральним планом забудови с. Рівня за 1985 рік, померлий ОСОБА_5 (чоловік позивача ОСОБА_1.) використав для власних потреб під город (грядки), а відповідач ОСОБА_3, за рахунок городу сусідки ОСОБА_6 та з її згоди зробив під'їзну дорогу до свого господарства, якою користується по даний час. До земельних ділянок, що належали чоловіку позивача ОСОБА_5, загальною площею 0,40 га існує дорога, передбачена генеральним планом забудови с. Рівня за 1985 рік. У зв'язку з цим суди дійшли висновків, що до господарства відповідача ОСОБА_3 існує під'їзна дорога, яку він використовує для власних потреб, оскільки іншого під'їзду до його господарства не існує. Будь-якої проїзної дороги до земельних ділянок, що належали померлому ОСОБА_5, на місці заїзду до господарства ОСОБА_3 не існувало.

З приводу решти позовних вимог в оскаржуваних судових рішеннях зазначено, що позивач не надала доказів порушення її прав та інтересів внаслідок прийняття Рівнянською сільської радою оспорюваних акта та рішень, а також не надала суду жодного належного та допустимого доказу щодо її права власності чи користування земельною ділянкою площею 0,40 га, яка залишилась після смерті її чоловіка ОСОБА_5

04 жовтня 2018 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті) ОСОБА_1 направила касаційну скаргу на зазначені судові рішення, в якій посилаючись на порушення судами норм процесуального права та порушення норм матеріального права, просила скасувати оскаржувані рішення та постанову та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору в даній справі є про усунення перешкод у користуванні спільним заїздом та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1, подану її адвокатом Ільницьким Ярославом Івановичем, на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Рівнянської сільської ради, треті особи: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, відділ містобудування і архітектури Рожнятівської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні спільним заїздом та скасування рішення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. О. Лесько