П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 404/1549/18

провадження № 61-45658св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк Форум»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 серпня 2018 року в складі судді Варакіної Н. Б. та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Суровицької Л. В., Авраменко Т. В., Черненка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум»), в якому просив визнати іпотечний договір, укладений між ним та банком, недійсним і нікчемним.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що іпотечний договір з банком він не укладав, оскільки станом на 30 липня 2008 року в будинку були зареєстровані крім нього його дружина та неповнолітня донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вважає, що оскільки органи опіки та піклування не приймали рішень щодо надання дозволу на укладення іпотечного договору, цей договір порушує житлові права його неповнолітньої доньки. Саме порушення житлових прав неповнолітньої дитини і є підставою, на думку заявника, для визнання недійсним і нікчемним іпотечного договору.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави позову є суперечливими, оскільки позивач одночасно стверджує про те, що договір іпотеки не укладав та просить визнати договір недійсним і нікчемним, як такий, що укладений без дозволу органу опіки та піклування. В той же час оспорювання договору з підстав відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору щодо майна, свідчить про його визнання.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 серпня 2018 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Судукасаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що в позовній заяві порушував питання лише про захист житлових прав своєї дитини, та вважає, що оскільки на момент укладення договору іпотеки на утриманні позивача була неповнолітня донька, яка мала відповідно до закону охоронювані права та інтереси, і дозвіл органу опіки та піклування не було отримано, то відсутність такого дозволу є очевидним порушенням прав дитини є підставою для визнання недійсним правочину з моменту його укладення.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи суди установили, що 23 липня 2008 року ОСОБА_4 звернувся із заявкою до АКБ «Форум» (правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум») про надання кредиту, в якій зазначив про згоду на забезпечення кредиту нерухомим майном: житловим будинком на АДРЕСА_1.

30 липня 2008 року між ОСОБА_4 та АКБ «Банк Форум» в забезпечення виконання кредитного договору, за згодою дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_6, був укладений іпотечний договір, предметом якого є вищевказаний житловий будинок.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 ствердив, що членів сім'ї - малолітніх та неповнолітніх дітей, які б мали право проживання (особистий сервітут), встановлений статтею 405 ЦПК України у будинку, що є предметом іпотеки, немає. Також він засвідчив, що зміст чинного законодавства України щодо прав дітей, членів сім'ї на проживання та те, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування, а також правові наслідки вчинення правочину без надання такої згоди, йому роз'яснено.

Доводи касаційної скарги про те, що укладення спірних договорів іпотеки без згоди органу опіки та піклування є порушенням прав дітей та одночасно підставою для визнання недійсними правочинів не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

За змістом статті 32 ЦК України, статті 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» в кожному конкретному випадку суди повинні: перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом таких батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини.

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року № 6-589св16 та у постановах Верховного Суду від 14 червня 2018 року № 697/1327/17 і від 26 вересня 2018 року №521/6707/15-ц.

Враховуючи наведене, апеляційний суд правильно зазначив, що підстав для визнання недійсними договорів іпотеки у зв'язку з неотриманням згоди органу опіки для піклування на їх укладення немає, оскільки не доведено майнове право дітей на житловий будинок, який передано в іпотеку.

Також не беруться до уваги доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом порушено право позивача та його доньки на захист, оскільки завдання цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав, досягнуто, спір вирішено, а тому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення лише з формальних підстав.

Крім того, доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вже буди предметом дослідження та розгляду в суді апеляційної інстанції та по своїй суті зводяться лише до незгоди із судовими рішеннями.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 серпня 2018 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2018 року залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 серпня 2018 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк