ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4905/18Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/4817/155/18 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та сторін - представників неповнолітнього ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та адвоката ОСОБА_3, та представника позивачів - адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/4905/18 за апеляційною скаргою неповнолітнього ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2018 року, ухваленого суддею Позняк В.М., повний текст якого складений 17 липня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_1 про визначення порядку користування спільним житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

у березні 2018 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної часткової власності позивачам та відповідачу ОСОБА_2, виділивши у спільне користування позивачам відокремлені кімнати №4 площею 17,6 кв.м., №9 площею 11,6 кв.м., №10 площею 12,0 кв.м., та кладовку №2 площею 1,2 кв.м., а відповідачу ОСОБА_2 та членам його сім'ї ОСОБА_8 і ОСОБА_1 у спільне користування кімнату №6 площею 9,2 кв.м., та кладовку №5 площею 0,5 кв.м. Залишити у спільному користуванні позивачів та відповідачів коридор №1 площею 12,2 кв.м., кухню №3 площею 7,4 кв.м., ванну кімнату №7 площею 2,5 кв.м., туалет №8 площею 1,3 кв.м., а також стягнути з відповідачів в користь позивачів судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 зазначили, що на даний час позивачі є власниками 31/36 частини квартири, а саме: частка ОСОБА_5 складає 23/36, ОСОБА_6 4/36, ОСОБА_7 4/36. Відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить 5/36 частин цієї ж квартири. Відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_1 є членами його сім'ї, які разом із ним проживають у вищевказаній квартирі. Дана квартира складається із чотирьох житлових кімнат, кухні, коридору, ванни, туалету та двох кладовок. Загальна площа житлових кімнат становить 50,4 кв.м. Тому, виходячи із частки позивачів у праві власності на квартиру, належна для їхнього користування житлова площа мала б складати 43,4 кв.м (50,4:36х31), а відповідачу відповідно - 7 кв.м (50,4:36х5). Проте, відповідачі зайняли дві житлові кімнати, що значно перевищує частку у праві власності на квартиру ОСОБА_2, порушуючи право власності позивачів. У зв'язку із цим позивачі просять встановити порядок користування житловим приміщенням вищевказаним чином.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2018 року позов ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_1 про визначення порядку користування спільним житловим приміщенням - задоволено.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши у спільне користування позивачам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відокремлені кімнати №4 площею 17,6 кв.м., №9 площею 11,6 кв.м., №10 площею 12,0 кв.м., та вбудовану шафу площею 1,2 кв.м., а відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_1 у спільне користування кімнату №6 площею 9,2 кв.м., та вбудовану шафу №5 площею 0,5 кв.м.

Залишено у спільному користуванні позивачів та відповідачів коридор №1 площею 12,2 кв.м., кухню №3 площею 7,4 кв.м., ванну кімнату №7 площею 2,5 кв.м., туалет №8 площею 1,3 кв.м.

Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 704 гривні 80 копійок судового збору в рівних частинах.

Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 704 гривні 80 копійок судового збору в рівних частинах.

Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 704 гривні 80 копійок судового збору в рівних частинах.

В апеляційній скарзі неповнолітній ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2018 року по справі №607/4905/18-ц і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_1 про визначення порядку користування спільним житловим приміщенням, покласти на відповідача всі судові витрати по справі, посилаючись на те, що воно є незаконне та необґрунтоване, оскільки судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги неповнолітній ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2 зазначив, що представником позивачів після першого судового засідання було проведено доплату судового збору від двох позивачів - дві квитанції на суму по 704,80 грн., однак, не було надіслано копії даних квитанцій відповідачам і тому суд не мав брати їх до уваги. Також, посилається на те, що позовна заява підписана неповноважною особою, а саме, замість підписів ОСОБА_6, ОСОБА_7 - стоїть підпис адвоката ОСОБА_4, і даний факт ним не оспорюється, проте, останні перебувають за межами України і не мали змоги підписати з ним договір про надання правової допомоги. Суд першої інстанції, безпідставно взяв до уваги копії документів, які подані разом із позовною заявою, не перевіривши їх оригінали та достовірність даних документів. Також, суд необґрунтовано відмовив у залученні третьої особи - орган опіки та піклування, оскільки фактично поданий позов про виселення дитини та визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, адже, останню виселяють з її кімнати, в якій вона фактично проживає. Суд першої інстанції не врахував той факт, що відповідач ОСОБА_2, проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2002 року і має право на користування вказаною квартирою (всією), яке виникло в нього ще задовго до набуття позивачами права власності на значну частку квартири. Суд не врахував того, що в даній квартирі проживає малолітній ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому право дитини на житло є одним з основних прав, оскільки, без мінімальної забезпеченості житлом і майном, нормальне існування дитини неможливе. Також, судом залишено поза увагою той факт, що позивачі не вказали ще однієї особи: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка є непрацездатною і такою, що потребує значного догляду, не виділивши їй кімнати. Крім цього, судом не взято до уваги, що позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, не проживають у даній квартирі з 2004 року, не користуються даним жилим приміщенням, а їх постійне місце проживання це США, тому відсутній предмет спору.

У судовому засіданні представник неповнолітнього ОСОБА_1- ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_4 апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення представників сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Отже, беручи до уваги те, що ідеальна частка позивачів у праві власності на квартиру становить 31/36 або 86,1%, а площа житлових приміщень (кімнат) 50,4 кв.м. (100%), вимога позивачів про надання їм у спільне користування трьох кімнат загальною площею 41,2 кв.м. (17,6; 11,6; 12,0), є обґрунтованою, адекватною їх частці, і складає 81,7%, тобто менше їх ідеальної частки. Відповідачу ОСОБА_2, який є власником 5/36 частки у праві власності або 13,9%, правомірно може бути залишена в користуванні найменша за розміром кімната площею 9,2 кв.м (18,3%), яка є більшою за його ідеальну частку.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає встановленим обставинам, зібраним по справі доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому, критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року, а також її застосовано у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №363/928/16-ц і підстав для відступлення від неї колегія суддів не знаходить.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 в розмірі 23/36 частки, ОСОБА_6 - 4/36 частки, ОСОБА_7 - 4/36 частки, ОСОБА_2 - 5/36 частки.

Дана квартира складається із чотирьох відокремлених житлових кімнат, а саме: кімнати площею 17,6 кв.м, кімнати площею 11,6 кв.м, кімнати площею 12,0 кв.м, кімнати площею 9,2 кв.м, кухні, коридору, ванни, туалету та двох кладовок. Загальна площа житлових кімнат становить 50,4 кв.м.

Отже, ідеальна частка позивачів у праві власності на квартиру становить 31/36 (23,36+4,36+4,36) або 86,1%, а ОСОБА_2, який є власником 5/36 частки у праві власності належить 13,9% площі житлових приміщень (кімнат).

Виділяючи в користування позивачам три кімнати житловою площею 41,2 кв.м (17,6; 11,6; 12,0), а відповідачу ОСОБА_2 кімнату житловою площею 9,2 кв.м, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного співвласника.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги інтереси неповнолітнього ОСОБА_1, сина відповідачів, який не є власником спірної квартири, були предметом розгляду в суді першої інстанції, який дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку, що у відповідності з вимогами статті 405 ЦК України житлове приміщення, яке мають займати члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, визначається його власником і Конвенцією ООН "Про права дитини" та ст.18 Закону України "Про охорону дитинства" декларується забезпечення державою прав дитини на проживання в належних санітарно-гігієнічних умовах. Однак такий обов'язок не може здійснюватися за рахунок власності інших осіб, які в силу закону чи договору не мають обов'язку утримувати неповнолітнього. Такий обов'язок покладається на батьків чи осіб, які їх заміняють. Тому підстави для відмови в задоволенні позову про визначення порядку користування квартирою, за вищевказаних обставин, були відсутні.

Надуманими є доводи заявника, що позовна заява підписана неповноважною особою адвокатом ОСОБА_4 з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адокатську діяльність".

Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме: ордеру серія ТР №037903 від 26 березня 2018 року, що адвокат ОСОБА_4 надає правову допомогу ОСОБА_6 (а.с. 17) та ордеру серії ТР №037904 від 26 березня 2018 року, що адвокат ОСОБА_4 надає правову допомогу ОСОБА_7 (а.с. 18).

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що копії квитанцій про сплачений судовий збір не були направлені відповідачам, оскільки статтею 177 ЦПК України не передбачено обов'язку позивача надсилати відповідачу копію квитанції про сплату судового збору.

Посилання заявника на те, що у позовній заяві позивачі не зазначили ще однієї особи, а саме ОСОБА_9, яка була зареєстрована у спірній квартирі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на час вирішення даного спору ОСОБА_9 померла і даний факт сторони не заперечують.

Крім цього, колегія суддів вважає безпідставними твердження відповідача про те, що позивачі не проживають у спірній квартирі, а тому їм в позові слід відмовити, оскільки вони є власниками і мають право володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм майном на власний розсуд.

Щодо доводів відповідача відносно норми житлової площі, передбаченої ст.47 ЖК УРСР, колегія вважає також безпідставними, оскільки вказана норма враховується при наданні житлової площі особам, які потребують покращення житлових умов з житлового та громадського фонду.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу неповнолітнього ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2018 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на рахунок держави, оскільки відповідно до п.14 ч.2 ст.3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання: заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу неповнолітнього ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 листопада 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи