Справа №345/857/18
Провадження № 2/345/651/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.09.2018 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Миговича О.М.

секретаря - Бабійчук Л.В.

з участю позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Комунального підприємства ЖЕО №1 про примусове виконання обов'язку щодо списання заборгованості за надані послуги, суд -

в с т а н о в и в :

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивують тим, що вона разом із своїм чоловіком проживає в АДРЕСА_1 Будинок знаходиться на балансі КП «ЖЕО №1», яке згідно статутних документів створене і здійснює діяльність з метою надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території.

12.04.2013 року позивач уклала договір з КП «ЖЕО №1» в особі директора Підлужного Т.Є. про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, предметом даного договору є забезпечення виконавцем КП «ЖЕО №1» надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території у житловому будинку в АДРЕСА_1, а споживачем - позивачем ОСОБА_1 - з забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановлення тарифом у строк та на умовах,що передбачені цим договором.

В зв'язку з тим, що згідно наданої інформації Управлінню соціального захисту населення Калуської міської ради про наявність заборгованості на особовому рахунку в КП «ЖЕО №1» за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових тариторій в розмірі 3430,88 грн. з 01.05.2017 року позивачам не була призначена субсидія.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21.09.2018 року - позов ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Комунального підприємства ЖЕО №1, третя особа Управління соціального захисту населення Калуської міської ради про примусове виконання обов'язку щодо списання заборгованості та зобов'язання вчинити певні діїв частині зобов'язання Управління соціального захисту населення Калуської міської ради призначити ОСОБА_3 житлову субсидію з 01.05.2017 року - залишено без розгляду.

26.05.2017 року Калуським міськрайонним судом було винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «ЖЕО №1» заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій - 3372,49 грн. боргу за період з 01.05.2014 року по 30.05.2017 року на особовий рахунок НОМЕР_1.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07.07.2018 року вищезазначений судовий наказ було скасовано і цією ж ухвалоюстягувачеві «КП ЖЕО №1» в особі директора Підлужного Т.Є., роз'яснено право на звернення з тією самою вимогою до суду у позовному порядку. Однак з часу винесення ухвали про скасування судового наказу і до сьогоднішнього дня звернень «КП ЖЕО №1» в особі директора Підлужного Т.Є. до суду в порядку позовного провадження з приводу стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги не зверталось.

Позивачка зазначає, що у заяві про видачу судового наказу від 26.05.2017 року, зазначено про стягнення заборгованості за трирічний термін, протягом якого утворилась заборгованість, проте, розмір нарахованої заборгованості виходить за межі позовної давності.

Тому позивач змушена звернутися до суду та просить ухвалити рішення де визнати нараховану КП «ЖЕО №1» заборгованість на її абонентському рахунку №14575 за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у розмірі 3430,88 грн. за період з 01.05.2014 року по 30.04.2017 року як безпідставно нараховану та зобов'язати КП «ЖЕО №1» списати її за строками позовної давності.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві та просять позов задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача КП «ЖЕО №1» в судове засідання не з'явилася, однак подала до суду заяву в якій просить в задоволенні позову відмовити з наведених у запереченні підстав. Розгляд справи просить проводити у її відсутності.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Під час ухвалення рішення у цій справі суд керується завданням цивільного судочинства. Відповідно до частин першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи позивач ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Даний будинок перебуває на балансі КП «ЖЕО №1».

12.04.2013 року між позивачкою з однієї сторони та КП «ЖЕО №1» в особі директора Підлужного Т.Є. з іншої сторони було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с.9-10).

Предметом цього договору є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд, в тому числі і прибудинкової території у житловому будинку по АДРЕСА_1

26.05.2017 року Калуським міськрайонним судом було винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «ЖЕО №1» заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій - 3372,49 грн. боргу за період з 01.05.2014 року по 30.05.2017 року на особовий рахунок НОМЕР_1.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07.07.2018 року вищезазначений судовий наказ було скасовано і цією ж ухвалоюстягувачеві «КП ЖЕО №1» в особі директора Підлужного Т.Є., роз'яснено право на звернення з тією самою вимогою до суду у позовному порядку.

Позивачка зазначає, що у заяві про видачу судового наказу від 26.05.2017 року, зазначено про стягнення заборгованості за трирічний термін, протягом якого утворилась заборгованість, проте, розмір нарахованої заборгованості виходить за межі позовної давності.

Як визначено ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з'явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Спори щодо задоволення претензій споживачів вирішуються в суді. Споживач має право на досудове вирішення спору шляхом задоволення пред'явленої претензії.

Позивачем не надано доказів складення та направлення у визначеному законом порядку на адресу КП «ЖЕО №1» актів-претензій щодо неналежного виконання ним послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, діюче законодавство України не передбачає можливість списання заборгованості, позовна давність за якою сплила, окрім як за бажанням самого кредитора.

Разом з тим, відповідно до статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року (з наступними змінами та доповненнями) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Підприємство самостійно: визначає облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.

Відповідно до статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства.

Оскільки особовий рахунок, відкритий на ім'я ОСОБА_1, є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача, то списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто відповідача.

З аналізу зазначених вище правових норм випливає, що чинним законодавством не встановлено процедури визнання боргу за житлово-комунальні послуги безнадійним та не визначено механізму його списання.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відсутні визначені законом підстави для визнання заборгованості ОСОБА_1 за житлово-комунальні послуги безпідставною, її скасування та зобов'язання до списання з особового рахунку з підстав, зазначених позивачем у позові, а тому дані вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

При зверненні до Калуського міськрайонного суду із позовною заявою, позовна заява ОСОБА_1 містила дві позовні вимоги: №14575 за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у розмірі 3430,88 грн. за період з 01.05.2014 року по 30.04.2017 року як безпідставно нараховану та зобов'язати КП «ЖЕО №1» списати її за строками позовної давності та зобов'язання вчинити певні діїв частині зобов'язання Управління соціального захисту населення Калуської міської ради призначити ОСОБА_3 житлову субсидію з 01.05.2017 року.

Згідно квитанції від 02.03.2018 року - (а.с.1), позивачкою ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21.09.2018 року - позов ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Комунального підприємства ЖЕО №1, третя особа Управління соціального захисту населення Калуської міської ради про примусове виконання обов'язку щодо списання заборгованості та зобов'язання вчинити певні діїв частині зобов'язання Управління соціального захисту населення Калуської міської ради призначити ОСОБА_3 житлову субсидію з 01.05.2017 року - залишено без розгляду.

04.07.2018 року позивачкою ОСОБА_1 подано клопотання про повернення їй судового збору в сумі 704,80 грн., який було сплачено нею згідно квитанції від 02.03.2018 року. В даному клопотанні зазначено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звільнені від сплати судового збору, в силу частини 3 статті 22 Закону України «Про судовий збір» за позовами, пов'язаними з порушенням прав споживачів.

З 01.09.2015 рокувідповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» № 484-VIII від 22.05.2015 року починають діяти нові ставки для сплати судового збору

Зі змісту змін, внесених до ст.5 Закону України «Про судовий збір», які прийняті пізніше, ніж Закон України «Про захист прав споживачів», вбачається, що з 01.09.2015 року споживачі за позовами, пов'язаними з порушенням їхніх прав, не належать до суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх інстанціях.

При цьому, Верховний Суд України у постанові від 6 вересня 2017 року у справ і№ 6-185 цс 17 зазначив, що, аналізуючи норму частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у її системному зв'язку з положеннями статей 16 Закону № 3674-VI, зокрема статті п'ятої зазначеного Закону в редакції Закону № 484-VIII, дійшов до висновку, що споживач, право якого порушене і який у зв'язку саме з цим подає позов, відповідно до статті 22 Закону № 3674-VI, звільняється від сплати судового збору за подання саме позовної заяви до суду першої інстанції, та має обов'язок щодо сплати судового збору при вчинені відповідних дій у всіх інших судових інстанціях та у Верховному Суді України.

Стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством, і встановлює певні особливості судового захисту їх прав, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав.

Разом з тим, застосовувати частину третю статті 22 цього Закону обовязково слід у системному звязку з нормами статей 1 - 6 Закону України «Про судовий збір», тобто враховуючи характеристику обєкта справляння судового збору та правило врегулювання темпоральної колізії, відповідно до якого пізніше прийнятий закон відміняє закон, якій був прийнятий раніше.

У вищевказаній постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017року у справі № 6-916цс17 зазначено, що споживач, право якого порушене і який з огляду на це подає позов, відповідно до статті 22 Закону «Про захист прав споживачів», звільняється від сплати судового збору за подання саме позовної заяви до суду першої інстанції, але має обовязок щодо сплати судового збору при вчиненні відповідних дій в інших судових інстанціях та у Верховному Суді України.

Проте, системний і комплексний аналіз зазначеного вище Закону України і ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у встановленому у вказаній нормі (ст.5 Закону України «Про судовий збір») переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

При цьому за основу приймається те, що ст.5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (ст.22). Разом з тим порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (ст.22 «Про захист прав споживачів», ст.1 ЦПК України).

Згідно з ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне повернути позивачу ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 гривень,.

Керуючись ст.ст.10,12, 77, 78, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Комунального підприємства ЖЕО №1 про примусове виконання обов'язку щодо списання заборгованості за надані послуги - відмовити.

Зобов'язати Калуське управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області повернути ОСОБА_1 (жительки АДРЕСА_1), сплачений судовий збір в розмірі 704 гривень 80 копійок згідно квитанції від 02.03.2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Івано-Франківської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: