Справа №329/415/18
Провадження №2/329/176/2018
06 вересня 2018 року смт Чернігівка
Чернігівський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді - Богослова А.В.,
за участі секретаря судового засідання - Силаєвої Т.М.,
позивача-ПАТ КБ «Приватбанк», представника позивача - ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ПАТ КБ «Приватбанк» (далі-позивач) звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_2 (далі-відповідач).
В позовній заяві позивач вказав, що ОСОБА_2 відповідно до укладеного договору № б/н від 07.09.2012 отримала кредит у розмірі 3400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на веб-сайті ПАТ КБ «Приватбанк», складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.
ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за договором виконав, надав відповідачу кредит у розмірі згідно з Договором, в свою чергу відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, тобто не виконав договірні зобовязання.
2827,47 грн. тіло кредиту,
4441,96 грн. - заборгованість за пенею та комісією,
500,00 грн. - штраф (фіксована частина),
4234,76 грн. - штраф (процентна складова).
Позивач просить суд стягнути з відповідача вищезазначену суму заборгованості.
В судове засідання представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, крім того, надав заяву, що не заперечує проти заочного розгляду справи в разі неявки відповідача.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання також не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заяв чи клопотань не надала.
Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною в протокол судового засідання відповідно до ч.5 ст.259 ЦПК України, постановлено проведення заочного розгляду справи з ухваленням заочного рішення.
Також ухвалою суду від 30.07.2018 від позивача витребувано додаткові докази по справі.
Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази суд приходить до наступних висновків.
Так, 07.09.2012 між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом подання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг на відкриття рахунку і встановлення кредитного ліміту у розмірі 3400 грн. зі сплатою 30% на рік за користування кредитним лімітом.
При укладенні цього договору сторони керувалися положенням частини першої статті 634 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), відповідно до якого договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно пункту 2.1.1.2.1. Умов та правил надання банківських послуг (далі Умови), що визначають умови укладеного сторонами договору, Банк видає Клієнту картку, її вид визначається в памятці Клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого Клієнт та Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата отримання картки, вказана в заяві. Зі змісту анкети-заяви, поданої відповідачем про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що відповідачу було видано картку 07.09.2012.
Подавши відповідну анкету-заяву відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та Тарифами складають укладений між ним та позивачем кредитний договір.
З наявної в матеріалах справи виписки по картковому рахунку вбачається, що після укладення договору відповідач користувався кредитними коштами, отриманими ним за договором.
Отже, позивач належним чином виконав свої зобовязання за кредитним договором, укладеним з відповідачем.
Згідно з пунктом 1.1.7.12 Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін.
На час розгляду справи суду не надано жодних доказів, які б свідчили про інформування однією зі сторін зазначеного вище договору іншу сторону про його припинення, відповідно цей договір з моменту його укладення автоматично лонгувався на кожні наступні 12 місяців після укладення.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Згідно пункту 2.1.1.5.5 Умов позичальник зобовязується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.
Відповідно до пункту 2.1.1.5.6 Умов клієнт зобовязаний у разі невиконання зобовязань за Договором, на вимогу Банку виконати зобовязання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту) та оплатити Винагороду Банку.
Пунктом 2.1.1.7.6 Умов передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредиту.
Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідач в судове засідання не зявився, ніяких заяв або клопотань, а також доказів на спростування ним розміру заборгованості за кредитом не надав. Тому суд вважає доведеною суму заборгованості відповідача перед позивачем за тілом кредиту в розмірі 2827,47 грн.
З приводу розміру нарахованих за кредитним договором процентів суд бере до уваги, що згідно наданих представником позивача доказів до 31.08.2014 процентна ставка за договором становила 30% річних. У подальшому процентна ставка за договором підвищувалася позивачем в односторонньому порядку з 01.09.2014 до 34,8% річних та з 01.04.2015 до 43,2% річних.
Право змінювати розмір процентів за кредитним договором представником позивача обґрунтовується положеннями пункту 1.1.3.2.3 Умов, яким передбачено можливість односторонньої зміни тарифів та інших невідємних частин договору.
З цього приводу суд враховує правову позицію Верховну Суду України, викладену в постанові від 19 грудня 2012 року, ухваленій за результатами розгляду справи №6-144цс12, відповідно до якої якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 09 січня 2009 року.
Також суд зазначає, що частиною першою статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Згідно частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Частиною третьою статті 1056-1 ЦК України визначено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.
Як зясовано, хоча чинним законодавством і передбачено можливість визначення у кредитному договорі змінюваної процентної ставки, однак у кредитному договорі, укладеному між позивачем та відповідачем, лише вказано на право позивача в односторонньому порядку змінювати умови договору, зокрема й процентної ставки. При цьому у договорі не визначено періодичність зміни процентної ставки, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосування індексу, що має бути також погоджений сторонами і вимоги до якого визначені у частині пятій статті 1056-1 ЦК України.
Також договір не містять умов, які б дозволяли точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору.
Крім того суд враховує, що згідно вимог закону саме на кредитодавця покладається обовязок письмово повідомляти позичальника та інших зобовязаних осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати з якої застосовуватиметься нова ставка.
Про те, що інша сторона ( в даному випадку відповідач) вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
Отже для того, щоб позивач мав право змінити в даному випадку в односторонньому порядку процентну ставку треба було не лише направити відповідного листа відповідачу, а й довести факт його вручення.
Така позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.10.2017, справа № 6-1374 цс17.
Верховний Суд у постанові від 30.05.2018, справа № 739/1461/17, також підтвердив викладену правову позицію, а також зауважив, окрім іншого, що позичальник має також вчинити дії, які свідчать про його згоду на підвищення в односторонньому порядку процентної ставки.
Надані до суду позивачем роздруківки відправлення відповідачу ОСОБА_3 про зміну процентної ставки від 15.08.2014, 15.03.2015 не є належними доказами отримання відповідачем листа про зміну процентної ставки банком.
З викладеного вище випливає, що позивач не мав права підвищувати в односторонньому порядку процентну ставку за кредитним договором, укладеним між ним та відповідачем, та здійснювати нарахування процентів у такому розмірі, відповідно їх нарахування за вказаним договором має здійснюватися виходячи з процентної ставки, яка була визначена на час укладення договору і діяла до їх підвищення в односторонньому порядку позивачем, а саме у розмірі 30% річних, без стягнення їх у подвійному розмірі на прострочену суму заборгованості, тобто нарахування процентів має здійснюватися за формулою, яка діяла до 01.09.2014.
З розміром процентів, нарахованих позивачем за кредитним договором станом на 31.08.2014 у сумі 837,14 грн., суд погоджується і вважає його обґрунтованим і таким, що відповідає умовам вказаного договору.
Водночас, виходячи з розміру процентної ставки 30% річних, яка діяла до 01.09.2014 і має застосовуватися за даним договором, суми заборгованості, періоду її існування з 01.09.2014 по 31.03.2018, беручи до уваги положення пункту 2.1.1.12.6 Умов про те, що проценти за користування кредитом визначають з розрахунку 360 календарних днів на рік, сума нарахованих процентів має становити 3079,59 грн. (2827,47 грн. х 30% х 1307 днів /360 днів). Відповідно загальна сума процентів за договором має становити 3916,73 грн. (3079,59 грн. +837,14 грн.)
Стосовно стягнення з відповідача сум штрафів суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.
Частиною 2 ст.549 ЦК України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.
Згідно частиною 3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Стаття 61 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Умовами Договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності та передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань.
Проте штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
У даному випадку саме пеня (зазначено позивачем у позовній заяві як заборгованість за пенею та комісією), як різновид неустойки, є спеціальним видом забезпечення виконання грошового зобов'язання і за змістом кредитного договору пеня (комісія) визначається як перший із способів забезпечення зобов'язання позичальника перед банком в порівнянні із штрафом і підлягає стягненню.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України у справах № 6-1374цс17, № 6- 2003цс15.
Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення штрафу в сумі 500,00 грн. та в сумі 4234,76 грн., задоволенню не підлягають.
В свою чергу відповідачем не надано доказів належного виконання зобовязання, а тому розмір заборгованості за пенею в сумі 4441,96 грн. суд вважає доведеним.
За таких обставин суд доходить до висновку, що позов слід задовольнити частково
На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 220,40 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 61 Конституції України, ст.ст. 526,530,536,546,549,551,1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 18, 76-81, 141,263-265, 280-282, 289 ЦПК України , суд -
Позовну заяву Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», представники позивача - ОСОБА_1, до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя А.В.Богослов