ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/4817/184/18 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Сташків Б. І., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

за участю апелянта - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу № 607/10263/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 серпня 2018 року, ухваленого суддею Братасюком В.М., повний текст якого складено 09 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що відповідачу на праві власності належить 1/5 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. Позивачка зазначає, що як співвласник квартири (їй належить 2/5 частки), за період з 01 січня 2014 року по 01 серпня 2017 року вона сплатила комунальні та інші послуги на суму 10434.25 гривень, що підтверджується відповідними квитанціями. Відповідач не приймав участі в оплаті житлово-комунальних послуг, а тому позивачка просила стягнути із відповідача, у порядку регресу, вартість сплачених нею комунальних та інших послуг, відповідно до 1/5 частки - 2086.85 гривень.

17 жовтня 2017 року, 20 листопада 2017 року та 12 грудня 2017 року позивачка подавала заяви про збільшення ціни позову, остаточно заявивши вимогу про стягнення з відповідача 2405.11 гривень в погашення 1/5 частини сплачених платежів за надані послуги в квартирі за вищевказаною адресою, що виникла в період з 01 січня 2014 року по 01 грудня 2017 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 535.56 гривень, сплачених за утримання будинку та прибудинкової території.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Зазначає, що суд не встановив дату реєстрації права власності на успадковану позивачкою після смерті батька його частку.

Разом з тим, відповідач має компенсувати сплачену згідно квитанцій суму витрат на утримання будинку і прибудинкової території та вивезення сміття, вартості спожитої електроенергії, води, газу, опалення житла та за стаціонарний телефон. Крім того, учасники спільної часткової власності незалежно від свого сімейного статусу, при управлінні, утриманні та збереженні спільного майна у сплаті, в даному випадку, комунальних платежів, несутъ відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності в обов'язковому порядку, виключно не за домовленістю сторін цієї спільної часткової вланості, а у розмірі своєї частки у такій власності.

Враховуючи наведене, просить змінити рішення Тернопільського міськрайонного суду від 31 серпня 2018 року та стягнути з відповідача в користь позивача грошові кошти в сумі 2405 грн.11 коп. в погашення витрат - 20 відсотків, сплачених за нього платежів за надані комунальні послуги, а також судовий збір, сплачений за розгляд апеляційної скарги.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі не надходив.

В судовому засіданні апелянт свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Відповідач проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 квітня 1997 року згідно з розпорядженням органу приватизації від 28 березня 1997 року, квартира АДРЕСА_1, належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5.

Надалі, ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1

Після його смерті на належну йому 1/5 частку в квартирі, 20 квітня 2010 року державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори було видано два свідоцтва про справо на спадщину за законом і за заповітом, згідно яких спадкове майно перейшло у власність позивачки ОСОБА_1

Відтак частки у спірній квартирі змінилися наступним чином: 2/5 частки належать позивачці і по 1/5 частці відповідачу, третій особі та сину сторін спору.

30 вересня 2014 року шлюб між сторонами розірвано, що стверджується наявною у справі копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2.

Згідно з довідкою від 02 грудня 2017 року за підписом мешканців квартир 73, 76, 89, 90, 91, 93, 87, 82 будинку по вул.Пушкіна, 5 в м.Тернопіль, відповідач (маючи зареєстроване місце проживання в будинку по АДРЕСА_3 підтвердив, що з 01 жовтня 2014 року не проживає у квартирі НОМЕР_3.

Згідно наданих позивачем копій квитанцій вбачається, що за стаціонарний телефон, житлово-комунальні послуги та за утримання будинку і прибудинкової території було сплачено загалом в сумі 12 025.55 гривень за період з 01 жовтня 2014 року по 01 грудня 2017 року, з яких позивач просить стягнути з відповідача 20 процентів, що становить 2405.11 грн.

Згідно ст.10 ЖК України громадяни зобов'язані дбайливо ставитись до будинку, в якому вони проживають, додержуватись правил користування жилими приміщеннями.

Згідно п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року №45, власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Додержання вимог вказаних Правил при користуванні квартирами приватного житлового фонду та їх утримання зобов'язує ст.179 ЖК України.

Згідно ч.4 ст.319, ст.322 ЦК України власність зобов'язує; власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачу ОСОБА_2 належить 1/5 частка у квартирі АДРЕСА_1

Належних, допустимих та достатніх доказів, що відповідач ніс витрати на утримання вказаної квартири відповідач суду не надав, та й останній, не заперечував цієї обставини.

Згідно п.17 Правил користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, власники квартир багатоквартирних будинків зобов'язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 разом із іншими співвласниками квартири зобов'язаний сплачувати витрати на утримання майна, що перебуває у спільній частковій власності відповідно до розміру своєї частки - 1/5 частки.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач (маючи зареєстроване місце проживання по АДРЕСА_3 з 01 жовтня 2014 року не проживає у АДРЕСА_1

Отже, факт проживання чи не проживання співвласника у належному йому майні не звільняє його від обов'язку утримувати належне йому майно.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що судом помилково не встановлено дати реєстрації права власності ОСОБА_1 на успадковану після смерті батька 1/5 частку спірної квартири, оскільки з витягу про державну реєстрацію права власності від 27 квітня 2010 року вбачається, що спадкоємцем є ОСОБА_1

Спадщина вважається такою, що належить спадкоємцям з моменту відкриття спадщини, а не з моменту її прийняття, що зобов'язує спадкоємців належним чином нести всі витрати, пов'язані з утриманням та охороною спадкового майна.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що неможливо встановити, хто саме із співвласників квартири АДРЕСА_1 здійснював внесення плати на утримання житла і прибудинкової території та сплату комунальних платежів у період з жовтня 2014 року по лютий місяць 2016 року, оскільки в усіх наданих стороною позивача квитанціях у графі «прізвище» платника зазначений ще ОСОБА_4

В судовому засіданні апеляційному суду відповідач пояснив, що йому не відомо хто оплачував квитанції, де у графі «прізвище» платника зазначений ОСОБА_4

Отже, суд зробив вірний висновок про те, що, за відсутності інших доказів, з метою визначення розміру стягуваної суми слід оцінити як належний, допустимий та достатній доказ, надані стороною позивача квитанції в період з квітня 2016 року до грудня 2017 року, згідно змісту котрих у графі «прізвище» платника зазначена позивач ОСОБА_1

Відповідно до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно на підставі затверджених у встановленому порядку цін/тарифів з урахуванням показників приладів обліку або по затвердженим нормам споживання. Складові нарахованих платежів зазначені повідомлені на оплату окремими рядками.

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз вимог даного Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Колегія суддів враховує, що відповідач ОСОБА_2, як співвласник квартири, зобов'язаний сплачувати витрати на її утримання як власник, а не споживач, оскільки не проживає у вказаній квартирі та житлово-комунальними послугами не користується з 01 жовтня 2014 року.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що відповідач має компенсувати сплачену згідно квитанцій суму витрат на утримання будинку і прибудинкової території та вивезення сміття, вартості спожитої електроенергії, води, газу, опалення житла та за стаціонарний телефон, оскільки відповідач має компенсувати не усю сплачену згідно наданих позивачем квитанцій суму, а виключно витрати на утримання будинку і прибудинкової території та вивезення сміття, так як вказані житлово-комунальні послуги відносяться до утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

За період з березня 2016 року по грудень 2017 року за послуги з утримання будинку і прибудинкової території та вивезення сміття (зі мінусом здійснених ОСОБА_1 платежів за газ, водопостачання, електропостачання і плати за стаціонарний телефон) позивачем було сплачено:

згідно квитанції від 13 квітня 2016 року - 22.86 грн. та 166.35 грн.;

згідно квитанції від 28 травня 2016 року - 7.62 грн. та 55.45 грн.;

згідно квитанції від 30 червня 2016 року - 16.49 грн. та 120 грн.;

згідно квитанції від 15 вересня 2016 року - 48.02 грн. та 360.12 грн.;

згідно квитанції від 15 листопада 2016 року - 22.77 грн. та 155.56 грн.;

згідно квитанції від 22 грудня 2016 року - 4.83 грн. та 34.79 грн.;

згідно двох квитанцій від 04 травня 2017 року - 26.50 грн. та 155 грн.;

згідно квитанції від 17 липня 2017 року - 37.73 грн.;

згідно квитанції від 21 липня 2017 року - 452.20 грн.;

згідно квитанції від 15 вересня 2017 року - 28.67 грн. та 387.14 грн.;

згідно квитанції від 11 жовтня 2017 року - 11.99 грн. та 219.05 грн.;

згідно квитанції від 09 листопада 2017 року - 10 грн. та 198.42 грн.;

згідно квитанції від 08 грудня 2018 року - 3.64 грн. та 132.60 грн.,

а загалом - 2667.80 грн.

Таким чином, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що на користь позивача з відповідача слід стягнути 535.56 грн. (2667. 80* 1/5 = 535.56).

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 26 листопада 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи