П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/13544/17

Провадження № 22-ц/787/1205/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Боймиструк С.В., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

розглянувши в спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 травня 2018 року (головуючий суддя 1 інстанції: Харечко С.П., повний текст складено 14 травня 2018 року ) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про виселення,-

в с т а н о в и в :

05 вересня 2018 року ПАТ "ПриватБанк" звернувся з позовом до ОСОБА_1 про виселення.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 травня 2018 року 07 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ПАТ "ПриватБанк" подало апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що 30 листопада 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 62.90 кв.м., житловою площею 37.10 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору іпотеки від 12.07.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк В.М. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 4890. Вказують, що після отримання права власності на вказану нерухомість, Позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 яка підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, адже на підставі ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу України Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, ст. 114 Житлового кодексу УРСР передбачений виключний перелік осіб, яким надасться інше житлове приміщення, до якого не можна віднести відповідача.

Крім того, зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України на кредитора не покладається обов'язок за власний рахунок надання житла боржнику, який підлягає виселенню з предмета іпотеки, позивачем не порушено вказану норму, а тому ч.2 ст. 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 травня 2018 року 07 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, в забезпечення якого між ними було укладено договір іпотеки.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №74683546 від 02.12.2016 року вбачається, що державним реєстратором приватним нотаріусом Плетньов Володимиром Олександровичем 02.12.2016 року на звернення позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею площею 62,9 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м., який знаходиться в .АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно вимог ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотеко держатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України, передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно з частиною третьою статті 33 цього Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою та другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Квартира, яка розташована в АДРЕСА_1 та яка відповідачем була передана в іпотеку, не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, що підтвкрджується договором купівлі-продажу від 16.12.2004 року, згідно якого квартира з якої позивач просить виселити відповідача була нею придбана в 2004 року, а кредитний договір між позивачем та відповідачем був укладений в 2007 році.

Врахувавши вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч.2 ст. 39 та/або ч.1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», так і ч.2 ст. 109 ЖК УРСР, тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч.2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування щодо заявлених вимог, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

З огляду на вищенаведене, колегія судді приходить до висновку, що рішення суду ухвалене без порушень норм матеріального та процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, апеляційна скарга не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 274, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 травня 2018 року 07 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2018 року

Головуюча

Судді :