Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 719/240/16-ц

провадження № 61-17218св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Державне комунальне підприємство Управління «Тепловодоканал»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 12 жовтня 2016 року у складі судді Луців О. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Половінкіної Н. Ю., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Державного комунального підприємства Управління «Тепловодоканал» (далі - ДКПУ «Тепловодоканал») про відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач своїми неправомірними діями спричинив їй моральні та фізичні страждання, які позначилися негативними змінами у її житті, зокрема: переживаннями, тривогою, погіршеним настроєм, почуттям образи, обурення, приниженої гідності, що призвело до психосоматичних та психоемоційних змін - швидкої втомлюваності, пасивності, та, як наслідок, різкого погіршення стану здоров'я, що виявилося у загостренні цукрового діабету. Неправомірними діями відповідача, на її думку, є щомісячне протягом 2005-2012 років вивішування списків боржників ДКПУ «Тепловодоканал», в яких відповідач зазначав її, систематично пред'являв письмові претензії з вимогами щодо погашення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, розповсюджував у засобах масової інформації, зокрема в газеті «Наша газета» від ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_1 відомості про наявність у неї заборгованості. Вона неодноразово зверталася до ДКПУ «Тепловодоканал» з проханням припинити розповсюдження недостовірної інформації та надавала докази вчасної оплати житлово-комунальних послуг, проте дії відповідача не припинялися. ДКПУ «Тепловодоканал» зверталося до суду з позовом про стягнення з неї заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, в задоволенні якого було відмовлено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 04 березня 2016 року. Її ділову репутацію як громадського діяча міста Новодністровська було порушено, коли керівник ДКПУ «Тепловодоканал» наполягав на виключені її зі складу комісії з перевірки діяльності комунальних підприємств міста Новодністровська як зацікавленої особи та боржника. Також неправомірними діями відповідача є образливе висловлювання про неї в останньому абзаці письмового заперечення ДКПУ «Тепловодоканал» на позовну заяву в цій справі, яке порушує її честь та гідність. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь на відшкодування моральної (немайнової) шкоди 9 976 грн, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати у відповідному році, починаючи з 2005 року по 2016 рік включно.

Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 12 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела, що ініціатором оприлюднення списків боржників шляхом їх вивішування біля входів у під'їзди житлових будинків був саме відповідач. Оприлюднення вказаних списків із вказівкою на наявну, на думку підприємства, заборгованість споживачів не є протиправною поведінкою особи в розумінні статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки законодавством не встановлено прямої заборони підприємству у такий спосіб захищати свої права. Направлення позивачу письмових претензій з приводу погашення заборгованості також не може вважатися неправомірними діями відповідача, оскільки це є одним із способів досудового врегулювання спорів. Позивач не заявляла самостійних вимог щодо визнання висловлювань у запереченні відповідача недостовірною інформацією та їх спростування, тому вказані дії відповідача не можуть вважатися неправомірними або такими, що принижують честь і гідність ОСОБА_1

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 12 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення місцевого суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування немає.

У січні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2016 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції або ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами під час розгляду справи не було враховано її пояснень та показань свідків, неналежним чином оцінені письмові докази, висновки судів не відповідають обставинам справи. Відсутність у неї заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг перед відповідачем підтверджується рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 04 березня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року. Нею було витрачено багато часу та матеріальних ресурсів, а її здоров'ю було завдано непоправної шкоди у зв'язку з необхідністю доводити, що вона не є боржником.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 19 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У квітні 2017 року ДКПУ «Тепловодоканал» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій, об'єктивно оцінивши всі обставини та докази, ухвалили законні та справедливі рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. В матеріалах справи відсутні докази неправомірних дій відповідача відносно позивача, внаслідок яких їй могла бути заподіяна моральна шкода. Позивач не довела, що відповідачем «вивішувалися списки» боржників. Починаючи з часу утворення заборгованості, ДКПУ «Тепловодоканал» неодноразово повідомляло їй про стан оплати спожитих послуг та наявність заборгованості в усній формі, шляхом надсилання або вручення під розписку претензій про необхідність її оплати. Вказані дії не можуть вважатися неправомірними, оскільки є способом досудового врегулювання спору, а факт звернення до суду з позовом - способом захисту, передбаченим статтями 15, 16 ЦК України.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 квітня 2018 року справу № 719/240/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що протягом 2005-2012 років щомісяця у місті Новодністровську у під'їздах житлових будинків вивішувалися списки боржників, серед яких була вказана ОСОБА_1

ДКПУ «Тепловодоканал» в досудовому порядку в письмовій формі неодноразово зверталося до ОСОБА_1 з претензіями щодо погашення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення.

17 червня 2015 року ДКПУ «Тепловодоканал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг за період з 2005 року по 2015 рік, за результатами розгляду якого рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 04 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено у зв'язку з недоведеністю наявності у ОСОБА_1 заборгованості перед ДКПУ «Тепловодоканал».

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач вивішував списки боржників біля входів у під'їзди житлових будинків, у яких було зазначено її прізвище. Оскільки вказана у списках інформація не відповідала дійсності, це дискредитувало її перед сусідами та іншими мешканцями міста.

Відповідно до частини першої, пунктів 2, 4 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Як роз'яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частин першої-третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що ОСОБА_1 не довела, що ініціатором оприлюднення списків боржників шляхом їх вивішування у під'їздах житлових будинків був відповідач. Разом з тим, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що оприлюднення списків боржників не свідчить про протиправну поведінку відповідача, оскільки чинним законодавством не встановлено прямої заборони підприємству в такий спосіб захищати свої права, а направлення ДКПУ «Тепловодоканал» позивачу письмових претензій щодо погашення заборгованості є одним із способів досудового врегулювання спорів.

Звертаючись до суд з цим позовом, ОСОБА_1 також посилалася на те, що відповідач розповсюдив у засобах масової інформації, зокрема в газеті «Наша газета» від ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_1 Реєстр боржників по сплаті за комунальні послуги, серед яких була вказана вона.

Судами встановлено, що в одному з випусків місцевої газети «Наша газета» від ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_1 було оприлюднено «Реєстр боржників по сплаті за комунальні послуги, надані ДКПУ «Тепловодоканал» станом на 01 листопада 2012 року», серед яких була зазначена позивач ОСОБА_1 Вказана інформація оприлюднена на підставі протокольного доручення 26 сесії VI скликання від 30 серпня 2012 року.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частинами першою, другою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 10 Протоколу 11 до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному

вигляд.

Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та

інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону України «Про інформацію» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами першою, другою статті 30 Закону України «Про інформацію» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй

законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Як роз'яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року № 1), способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації (пункт 9 постанова Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року № 1).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 не зверталася до суду з позовом до належного відповідача про спростування недостовірної інформації, опублікованої в засобах масової інформації.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що дії відповідача не можуть вважатися неправомірними та такими, що порушують честь та гідність позивача.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що відсутність у неї заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг перед відповідачем підтверджується рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 04 березня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року, у зв'язку з чим вона має право на відшкодування моральної шкоди, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Як роз'яснено у пункті 2 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Законом України «Про захист споживачів».

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між позивачем та відповідачем виникли договірні відносини щодо надання послуг з водопостачання та водовідведення. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що в договорі про надання вказаних послуг сторони обумовили питання відшкодування моральної шкоди.

Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний О. В. Ступак