Номер провадження: 22-ц/785/5961/18
Номер справи місцевого суду: 500/4572/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Півнєва Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 травня 2018 року про закриття провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком шляхом знесення самочинного будівництва, -

ВСТАНОВИВ:

29.07.2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком шляхом знесення самочинного будівництва (а.с. 3-7).

21.05.2018 року представник позивачів ОСОБА_6 подав до суду заяву про закриття провадження в справі, та, цією ж заявою, просив вирішити питання щодо судових витрат (а.с. 221-222).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 травня 2018 року було вирішено закрити провадження в справі. Крім того вказаною ухвалою суд постановив зобовязати Управління державної казначейської служби України в Ізмаїльському районі Одеської області повернути ОСОБА_4 з бюджету сплачену суму судового збору у розмірі 122,00 грн згідно з платіжним дорученням за №76 від 28.07.2015 року; зобовязати Управління державної казначейської служби України в Ізмаїльському районі Одеської області повернути ОСОБА_5 з бюджету сплачену суму судового збору у розмірі 122,00 грн згідно з платіжним дорученням за №77 від 28.07.2015 року; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 витрати за надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_6 в сумі 8 000,00 грн; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати за проведення будівельно технічної експертизи в сумі 4 500,00 грн (а.с.233-234).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою 11.06.2018 року ОСОБА_7 через свого представника ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу. Ухвалу від 22 травня 2018 року апелянт оскаржує в частині розподілу судових витрат. Апелянт зазначив, що в оскаржуваній частині ухвала від 22 травня 2018 року є необґрунтованою та незаконною. В обґрунтування своєї скарги апелянт вказує, що знесення позивачем самовільно збудованого ним гаражу, який є предметом спору, нічим не підтверджується, окрім як заявою представника позивачів; факт самочинного будівництва спірного гаражу, як зазначає апелянт, є домислом позивачів, які придбали нерухоме майно на спільній межі, вже за наявності спірного гаражу саме на межі. Крім того, апелянт зазначає, що про розгляд справи на 22.05.2018 року відповідач належним чином сповіщена не була, судової повістки не отримувала; відповідачці не було відомо про те, що до суду була подана заява про закриття провадження в справі саме з підстав нібито добровільного виконання рішення суду, та з вимогою стягнення судових витрат. Апелянт вказує на те, що суд неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, а саме факт добровільного виконання відповідачем позовних вимог шляхом знесення спірного гаражу, що обумовлює право позивачів на відшкодування судових витрат. Щодо розміру судових витрат, то, на думку апелянта, позивачі не надали до суду належних доказів, які підтверджують виконану роботу адвокатом, розмір судових витрат не є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт. Так апелянт зазначає, що судом неправильно застосовані положення ч.ч. 3-6 ст. 137, ст. 141, ч. 3 ст. 142 ЦПК України щодо розподілу судових витрат. Тому апелянт просить скасувати ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 травня 2018 року про закриття провадження в частині стягнення з відповідача судових витрат та відмовити в задоволенні клопотання про стягнення судових витрат з відповідача в повному обсязі. Також апелянт просить поновити строк апеляційного оскарження ухвали від 22 травня 2018 року (а.с.239-243).

Відзив чи заперечення на апеляційну скаргу не надходили.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_5 та представник позивачів ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Інші учасники провадження в судове засідання не зявились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Апелянт направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши учасників провадження, які зявились, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції посилаючись на норми діючого цивільного процесуального законодавства, наявність заявленого клопотання сторони позивача, прийшов до висновку про закриття провадження у справі та повернення судового збору з державного бюджету.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити таке.

З матеріалів справи вбачається, що 29.07.2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 та просили суд зобовязати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком № 155-а, який розташований по вул. Нахімова в м. Ізмаїл, Одеська область шляхом зменшення висоти відмежованого суцільного металевого паркану, який проходить по межі суміжних земельних ділянок вздовж тильної стіни житлового будинку № 155-а, а також шляхом знесення самочинного будівництва у вигляді гаражу, який розташований на земельній ділянці відповідача, одна бокова стіна якого проходить по межі розподілу суміжних земельних ділянок відповідача та позивачів (а.с. 3-6). В процесі розгляду справи 16.02.2016 року позовні вимоги в частині зобовязання відповідача зменшити висоту відмежованого суцільного металевого паркану, який проходить по межі суміжних земельних ділянок вздовж тильної стіни житлового будинку № 155-а за заявою позивача було залишено без розгляду (а.с. 80).

Крім того, 16.02.2016 року ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області було задоволено клопотання представника позивачів та призначено в справі судову будівельно-технічну експертизу (а.с. 83). Відповідно до висновку експерта № 29/40-2016 від 20.02.2017 року: 1) будівля гаражу літ. «З» у складі домоволодіння № 155 по вул. Нахімова м. Ізмаїл Одеської області фактично розташована на відстані 0,0 м. від лінії суміжної межі із земельною ділянкою № 155-а по вул. Нахімова м. Ізмаїл Одеської області та на відстані 1,14 м. від вікна житлового будинку літ. «А» у складі вказаного домоволодіння, отже за своїм розташуванням відносно межі та житлового будинку сусіднього домоволодіння не відповідає вимогам п. 3.25* ДБН 360-92 ** «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень», у тому числі і в частині дотримання протипожежних розривів; 2) висота стіни гаражу літ. «З» у складі домоволодіння № 155 по вул. Нахімова м. Ізмаїл Одеської області, яка розташована безпосередньо на лінії межі становить 2,50 м. від денної поверхні земельної ділянки № 155-а по вул. Нахімова в м. Ізмаїл Одеської області; 3) за результатами виконаних перевірочних розрахунків встановлено, що коефіцієнти природного освітлення приміщень житлового будинку літ. «А» у складі домоволодіння № 155-а по вул. Нахімова в м. Ізмаїл Одеської області, позначених в плані № 4-жила кімната площею 10,9 кв.м. та № 5-жила кімната площею 20,7 кв.м. відповідає нормативному і задовольняє вимоги ДБН В.2.5-28-2006 «Природне і штучне освітлення. Інженерне обладнання будинків і споруд», отже наявний у складі домоволодіння № 155 гараж літ. «З» не створює суттєвого затінення (а.с. 107-126). Також в процесі розгляду справи стороною позивача заявлялись клопотання про приєднання до матеріалів справи відповідних документів на підтвердження своїх вимог (а.с. 171-184).

21.05.2018 року представник позивачів подав до суду заяву про закриття провадження в справі та вирішення питання щодо розподілу судових витрат. Своє клопотання заявник обґрунтовував тим, що позивачам стало відомо, що станом на 18.05.2018 року відповідач самостійно зніс самочинно збудований ним гараж, який був предметом спору та, таким чином, фактично визнав позовні вимоги, в звязку з чим відпали підстави заявлених позивачами вимог (а.с. 221-222).

Відповідно до ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) відсутній предмет спору; 3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами; 4) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом; 5) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом; 6) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу; 7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 8) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Щодо витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після предявлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. За ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Відповідно до ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і розяснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обовязків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_8 України; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Відповідно до ст. 30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В матеріалах справи містяться; договори про надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_6 позивачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 22.06.2015 року та 23.06.2015 року, а також від 10.02.2018 року (а.с. 27-28, 186-187); угода про порядок та розмір оплати за послуги до договору про надання правової допомоги по справі від 29.06.2015 року, укладена між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та ОСОБА_5, якою сторони визначили види, обєм та ціну робіт адвоката в процесі справи (а.с. 223-224); акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 18.05.2018 року (а.с. 225-226); а також квитанції № 11 від 29.05.2015 року на суму 3000 грн, № 25 від 18.05.2018 року на суму 1000 грн, № 10 від 29.07.2015 року на суму 3000 грн, № 17 від 05.01.2017 року на суму 4500 грн, № 26 від 18.05.2018 року на суму 1000 грн, та замовлення-квитанція з копії архівної справи на суму 103,96 грн (а.с. 227-228).

Отже, з вище наведеного вбачається, що стороною позивача належним чином були підтверджені судові витрати, які сторона понесла в процесі розгляду справи. При тому колегія суддів звертає увагу на те, що справа знаходиться в провадженні з 2015 року. Протягом розгляду справи представник позивачів безпосередньо приймав участь в справі: подавав до суду відповідні клопотання, надавав докази, приймав участь в судових засіданнях. Акт виконаних робіт наданий стороною позивача апелянтом в процесі розгляду справи спростований не був. Так, оцінюючи в сукупності обставини та матеріали цивільної справи, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо неспівмірності судових витрат.

Щодо інших доводів апелянта. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Крім того, стаття 2 визначає основні засади (принципи) цивільного судочинства, серед яких змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом, розумність строків розгляду справи судом. Стаття 11 ЦПК встановлює, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Апелянт в своїй скарзі посилається на те, що позивачі стали власниками нерухомого майна задовго після того як був збудований спірний гараж. Колегія суддів звертає увагу на те, що діючим матеріальним та процесуальним цивільним законодавством встановлено право особи звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів у випадку їх порушення. Оскільки позивачі вважали, що їх права порушені, вони звернулись до суду з відповідним позовом. При тому момент встановлення спірної нерухомої конструкції за обставинами даної справи з врахуванням стадії розгляду справи правового значення на вирішення справи по суті не має.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що з моменту подання позову та до закриття провадження в справі сторона відповідача зайняла пасивну процесуальну позицію в справі, доказів на спростування вимог та доводів позивачів відповідач ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надавав. Також суд вважає за необхідне зазначити, що статус спірного нерухомого майна в процесі розгляду справи встановлено не було, а проведеною експертизою в справі встановлено, що спірне нерухоме майно встановлено з порушеннями, зокрема, будівля гаражу літ. «З» у складі домоволодіння № 155 по вул. Нахімова м. Ізмаїл Одеської області фактично розташована на відстані 0,0 м. від лінії суміжної межі із земельною ділянкою № 155-а по вул. Нахімова м. Ізмаїл Одеської області та на відстані 1,14 м. від вікна житлового будинку літ. «А» у складі вказаного домоволодіння, отже за своїм розташуванням відносно межі та житлового будинку сусіднього домоволодіння не відповідає вимогам п. 3.25* ДБН 360-92 ** «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень», у тому числі і в частині дотримання протипожежних розривів (відповідь на перше питання). При цьому посилання сторони на факт самозруйнування спірного домоволодіння в контексті його встановлення стороною правового значення не має, оскільки у разі незаконного будівництва сторона несе всі ризики з ним повязані.

Одночасно суд апеляційної інстанції зазначає, що правильне по суті рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, інші доводи апелянта не спростували правильних висновків суду першої інстанції та правового значення для вирішення справи не мають, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи вище наведене, положення діючого матеріального та процесуального законодавства, обставини, які склалися в рамках даної справи, зважаючи на те, що позиція сторони не може ґрунтуватися на критиці та запереченнях доводів та обґрунтувань іншої сторони, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу суду першої інстанції без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 травня 2018 року про закриття провадження залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_9

ОСОБА_10

ОСОБА_8

Повний текст постанови виготовлено 24 вересня 2018 року

суддя Апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

13.09.2018 року м. Одеса