АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2018 року м. Чернівці

справа № 722/823/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Лисака І.Н., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

учасники справи

ОСОБА_1

ОСОБА_4

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 вересня 2017 року,

встановила:

ОСОБА_1 у липні 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Зазначав, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрований виконавчим комітетом Романковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області 6 серпня 2006 року актовим записом №16.

Заочним рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2015 року шлюб розірвано.

За час шлюбу рішенням 8 сесії 5 скликання Романковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області від 5 жовтня 2007 року №123/8-2007 року ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового

Справа №722/823/17

Провадження №22-ц/794/27/2018 рік Головуючий у 1 інстанції Побережна О.Д.

Категорія 48 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_1.

Після чого був знесений житловий будинок АДРЕСА_1, набутий ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області 4 березня 2003 року.

Протягом 2008-2013 років по АДРЕСА_1 здійснено будівництво житлового будинку за рахунок спільного бюджету подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4, внесення ОСОБА_1 до сімейного бюджету доходу від здійснення підприємницької діяльності.

Вказував, що новостворене нерухоме майно не прийняте до експлуатації, відсутня державна реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_1.

Посилаючись на право спільної сумісної власності подружжя на будинок АДРЕСА_1, чинення ОСОБА_4 перешкод у користуванні майном з часу розірвання шлюбу, просив визначити частки подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у житловому будинку АДРЕСА_1 по ? кожного, виділити в натурі у власність ОСОБА_1 50/100 ідеальних часток житлового будинку АДРЕСА_1, виділити в натурі у власність ОСОБА_4 50/100 ідеальних часток житлового будинку АДРЕСА_1, право спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 припинити, земельну ділянку по АДРЕСА_1 цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_1 залишити у спільному користуванні.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 вересня 2017 року у позові відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, ч.1 ст.190, ч.2 ст.331 ЦК України, ч.4 ст.120 ЗК України, за змістом яких об»єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об»єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток і підлягати поділу між ними, земельна ділянка вважається єдиним цілісним об»єктом нерухомості із житловим будинком під яким вона розташована.

Вказує на порушення норм процесуального права при постановленні ухвали Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 вересня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

Посилається на те, що висновки суду першої інстанції про недоведеність обставин наявності житлового будинку АДРЕСА_1 не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргі ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна, суд першої інстанції керувався положеннями частини 2 та 3 ст.331 ЦК України та дійшов висновку про відсутність підстав для захисту права ОСОБА_1 у спосіб поділу будинку АДРЕСА_1 та права спільного користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на недоведеність наявності будинку АДРЕСА_1 та права ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 з огляду на не завершення будівництва.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 вересня 2018 року не відповідає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому згідно із п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визначення частки подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у житловому будинку АДРЕСА_1 по ? кожного, виділення в натурі у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 50/100 ідеальних часток житлового будинку АДРЕСА_1 кожному, право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав право спільної сумісної власності подружжя на будинок АДРЕСА_1, який не прийнятий до експлуатації, чинення ОСОБА_4 перешкод у користуванні майном.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність наявності будинку АДРЕСА_1, який прийнятий до експлуатації та з державною реєстрацією права власності з порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 вересня 2017 року підлягає скасуванню з підстав порушення норм процесуального права, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, зареєстрованому виконавчим комітетом Романковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області 6 серпня 2006 року актовим записом №16, який розірваний заочним рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2015 року.

До матеріалів справи приєднано договір між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дарування житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецькоїї області Гапчуком В.М. 4 березня 2003 року.

Рішенням 8 сесії 5 скликання Романковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області від 5 жовтня 2007 року №123/8-2007 року ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_1.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був знесений житловий будинок АДРЕСА_1.

Після чого ОСОБА_1 та ОСОБА_4 здійснено будівництво нового житлового будинку по АДРЕСА_1.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст. 69 СК України.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

За змістом абз.2, 3 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» за позовом дружини, членів сім»ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Згідно висновку комплексної судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи судового експерта Лещишина В.В. від 20 липня 2018 року №17107 роботи по зведенню житлового будинку АДРЕСА_1 відносяться до нового будівництва, будівельна готовність незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 становить 78%, наявна технічна можливість розподілу незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 на дві частини.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна від 18 червня 2007 року № 55.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України.

Так, ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

У розумінні ч.1 ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15.

З матеріалів справи вбачається, що технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 містить штамп про самочинне будівництво (а.с.159).

За змістом абз.1, 2 ч.1 ст.27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки.

Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Відповідно до ч.2 ст.27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування на підставі будівельного паспорта здійснюється без отримання містобудівних умов та обмежень. Для об'єктів, зазначених у частині першій цієї статті, розроблення проекту будівництва здійснюється виключно за бажанням замовника.

Згідно із ч.1 ст.31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектна документація на будівництво об'єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

Відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Сокирянської районної державної адміністрації видано ОСОБА_4 будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 31 серпня 2012 року.

Однак. відповідно технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1, висновку комплексної судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи судового експерта Лещишина В.В. від 20 липня 2018 року №17107 загальна площа будинку АДРЕСА_1 становить 321,6 кв.м.

Таки чином будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 площею понад 300 квадратних метрів здійснено без розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації.

Ураховуючи, що будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 у розумінні ч.1 ст.376 ЦК України є самочинним, незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 не може бути предметом поділу.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

На підставі ч.1 ст.120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або

споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій

вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах,

встановлених договором.

За таких обставин підстав для захисту права ОСОБА_1 у спосіб поділу незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 та права спільного користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 немає.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 вересня 2017 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 4 вересня 2018 року.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Лисак І. Н.

Одинак О.О.