Справа № 486/577/18
Провадження № 2/486/388/2018
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді - Франчук О. Д,

секретаря с/з - Деменко К.Л.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Южноукраїнської міської ради,про відновлення порушеного права власності дитини ,

без участі: відповідача ОСОБА_4 , представника третьої особи,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

10.05.2018 року Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області звернувся до суду з позовом в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про відновлення порушеного права власності дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У листопаді 2017 року відповідачі звернулись з заявою до Южноукраїнського міського голови з проханням надати дозвіл на продаж 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить їх неповнолітньому сину ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу квартири АЕК №225744, посвідченого 24.05.2002 року приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області, за умови придбання 1/2 частки двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Після розгляду документів службою у справах дітей Южноукраїнської міської ради, питання про надання дозволу на продаж 1/2 частини квартири належної неповнолітньому ОСОБА_3 було винесене на розгляд комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Южноукраїнської місткої ради. Пунктом 1 рішення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради № 337 від 22.11.2017 року неповнолітньому ОСОБА_3 за згодою батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 надано дозвіл на продаж належної йому 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за умови придбання 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 . Пунктом 3 зазначеного рішення відповідачів зобов`язано в термін до 01.03.2018 року забезпечити реєстрацію неповнолітнього сина та надати до служби у справах дітей Южноукраїнської міської ради копію договору купівлі-продажу, в якому 1/2 частина житла належатиме неповнолітньому ОСОБА_3 26.02.2018 року сторонам було направлено нагадування, щодо необхідності надання підтверджуючих документів про забезпечення дитини правом власності та користування житловою площею. Проте жодних документів на адресу Служби не надійшло, а неповнолітнього ОСОБА_3 , в порушення норм законодавства, рівнозначним житлом не забезпечено. Просить суд зобов`язати відповідачів відновити порушене право власності їх неповнолітнього сина шляхом придбання або набуття на його ім`я житла або частки у житлі площею не менше 17.7 кв.м, в спосіб встановлений законом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просила про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не визнала позовні вимоги та пояснила, що її син не уповноважував Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради звертатись до суду з позовом в його інтересах. Окрім того зазначила, Орган опіки здійснює на відповідачів тиск, примушуючи укласти договір купівлі-продажу квартири, хоча до настання повноліття сином, він не в змозі укласти такий договір. Що ж до нібито порушеного права власності неповнолітнього, пояснила, що відповідачі, як батьки дитини віком від 16 до 18 років, не управляли майном неповнолітнього, а лише надавали свою згоду на здійснення ним цивільно-правового правочину, у відповідності до ст.32 ЦК України. Також зазначила, що її син, на виконання рішення Южноукраїнської міської ради від 22.11.2017 року, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Тому просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, про місце та час розгляду справи сповіщений вчасно та належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 104).

ІІ. Заяви та клопотання учасників справи.

05.06.2018 року відповідачка ОСОБА_2 звернулася з клопотанням про перенесення підготовчого судового засідання на іншу дату (а.с. 42).

26.06.2018 року Служба у справах дітей Южноукраїнської міської ради направила на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи, проти задоволення позову не заперечують (а.с. 92).

18.09.2018 року Служба у справах дітей Южноукраїнської міської ради направила на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника Служби, позовні вимоги підтримують (а.с. 105).

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 22.05.2018 року, було відкрито провадження у даній справі та призначено її до підготовчого судового засідання (а.с. 37).

Ухвалою суду від 27.06.2018 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 95).

ІV.Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 8).

З копію договору купівлі-продажу від 24.05.2002 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належала 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35.4 кв.м, житловою площею 19.7 кв.м (а.с. 18, 20).

02.11.2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись з заявами до Южноукраїнського міського голови з проханням про надання дозволу на продаж 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить їх неповнолітньому сину ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до двокімнатної квартири в АДРЕСА_2 та надати дозвіл на придбання 1/2 частини вказаної квартири на ім`я сина. Також зазначено про зобов`язання надати в орган опіки та піклування до 01.02.2018 року підтвердження того, що їх сина зареєстровано за новою адресою та копію договору, в якому зазначено, що йому належить частина придбаного житла (а.с. 5-6).

Неповнолітній ОСОБА_3 також 02.11.2017 року звернувся з заявою до міського голови, в якій зазначив, що не заперечує проти продажу належної йому 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та придбання двокімнатної квартири в АДРЕСА_2 , в якій йому буде належати 1/2 частка (а.с. 7).

Квартира АДРЕСА_3 , складається з 2-х кімнат житловою площею 29.2 кв.м, загальною площею 47.9 кв.м та належить ОСОБА_6 на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.05.2010 року (а.с. 23-24, 26).

Комісією територіального відділу служби у справах дітей Одеської міської ради у Суворовському районі 18.10.2017 року на підставі заяви ОСОБА_2 був складений акт обстеження житлово-побутових умов квартири АДРЕСА_3 , та зроблено висновок про наявність належних умов для проживання дитини (а.с. 25).

22.11.2017 року Виконавчим комітетом Южноукраїнської міської ради прийняте рішення за №337 про надання дозволу на продаж та придбання 1/2 частки квартири неповнолітнім ОСОБА_3 , в якому неповнолітньому ОСОБА_3 за згодою батьків надано дозвіл укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за умови придбання 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зобов`язано в термін до 01.03.2018 року забезпечити реєстрацію неповнолітнього сина в квартирі АДРЕСА_3 та надати до Служби у справах дітей Южноукраїнської міської ради копію договору купівлі-продажу, в якому буде зазначено, що неповнолітній ОСОБА_3 має право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 та попереджено про відповідальність за порушення чинного законодавства (а.с. 4).

З довідки про реєстрацію місця проживання від 05.01.2018 року наданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради вбачається, що ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 59). Відповідальним квартиронаймачем є ОСОБА_6 , 1943 року народження, в квартирі зареєстровані з 05.01.2018 року внучка ОСОБА_2 та правнук ОСОБА_3 , що підтверджується копією довідки з місця проживання та реєстрації (а.с. 60).

Згідно посвідчення про приписку до призової дільниці, ОСОБА_3 прийнятий на військовий облік 15.01.2018 року військовим комісаріатом Суворовського району м. Одеси (а.с. 58).

V. Оцінка суду.

Вислухавши думку учасників процесу, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положеннями ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що у відповідності до рішення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 22.11.2017 року відповідачам був наданий дозвіл на продаж частки квартири їх неповнолітнього сина та одночасно надано дозвіл на придбання частки іншого житла. Проте відповідачі частку квартири, що належала дитині продали, однак частку в іншому житлі, рівноцінну проданій - не придбали.

При цьому, право на проживання неповнолітнього ОСОБА_3 не порушено, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 78).

Також суд враховує, що на момент вчинення правочину укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 вже виповнилось 16 років.

Згідно ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Вдповідно до ч.1, 2 ст. 32 ЦК України, крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування.

Таким чином ОСОБА_3 , в розумінні ст. 32 ЦК України, набув неповної цивільної дієздатності, а тому, усвідомлюючи та розуміючи значення своїх дій, за згодою батьків, міг укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації (ч.3 ст. 177 СК України). Підтвердженням того, що ОСОБА_3 був обізнаний з приводу намірів його батьків, щодо продажу квартири, частина якої належала особисто йому на праві власності, є письмова заяви на ім`я міського голови м. Южноукраїнська від 02.11.2017 року (а.с. 7).

Згідно з п. 1) ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 2 ст. 176 СК України встановлено, що права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Згідно частин 1, 2, 3 ст. 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Абзацом 3 ч. 3 ст. 5 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року N 2402 передбачено, що місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують вирішення питання для захисту особистих і майнових прав і інтересів дітей.

Відповідно до ст. 17 ЗУ "Про охорону дитинства", батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно п. 4) ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини визначає "Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866 (далі Порядок).

Вказаним Порядком визначено алгоритм дій органів опіки та піклування щодо захисту майнових та житлових прав дітей, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Так, відповідно до пункту 66 цього Порядку служба у справах дітей за місцем знаходження майна надає консультації громадянам з питань підготовки необхідних документів щодо відчуження майна дитини. Для відчуження майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають зазначеній службі такі документи: заяву кожного з батьків (опікунів, піклувальників); копію паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, паспортного документа іноземця; копію реєстраційного номера облікової картки платника податків (у разі наявності); документ, що підтверджує право власності (користування) дитини на відчужуване майно; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, виданий відповідно до законодавства; копію свідоцтва про народження дитини; довідку з місця проживання, про склад сімї та реєстрацію або витяг з домової книги; копію рішення про встановлення опіки над дитиною (для опікунів, піклувальників); копію рішення про встановлення опіки над майном дитини (для опікунів, піклувальників); копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу між батьками дитини (у разі наявності).

У разі виїзду сім`ї на постійне місце проживання за кордон до зазначених документів додається довідка управління (відділу) у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб за місцем реєстрації сім`ї.

Згідно з пунктом 67 Порядку дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.

У разі виїзду сім`ї, в якій виховується дитина, за межі населеного пункту, придбання житла здійснюється з урахуванням інтересів дитини.

Районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса для накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 177 Сімейного кодексу України.

У разі усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження нерухомого майна дитини, районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади звертається в установленому законодавством порядку до нотаріуса для зняття заборони відчуження такого майна.

Частина 4 ст. 177 СК передбачає, що дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло. Відповідно до ч. 5 ст. 177 СК органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що: 1) мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 СК; 2) судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рі¬ шення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 СК; 3) до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 СК; 4) особа, яка звернулася за дозволом, повідо¬ мила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні; 5) між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини; 6) між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір стосовно нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину, щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них); 7) вчинення правочину призведе до звуження обсягу існу¬ ючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. Отже, системний аналіз законодавства свід¬ чить, що дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі відчуження нерухо- мого майна, право власності на яке або право користування яким мала дитина, та у разі гарантування збереження її права на житло.

З огляду на таке, на органи опіки та піклування законодавством покладено обов`язок здійснення контролю за дотриманням батьками або особами, які їх замінюють, житлових прав та охоронюваних законом інтересів дітей.

Так, стаття 177 СК України регламентує, що дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло.

З рішення Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 22.11.2017 року вбачається, що дозвіл на продаж відповідачами 1/2 частини квартири АДРЕСА_5 належної неповнолітньому ОСОБА_3 був наданий за умови придбання ним 1/2 частини квартири АДРЕСА_6 (а.с.4).

Проте, гарантією збереження права дітей на житло можуть виступати тільки документи, що підтверджують факт придбання частки власності на їх ім`я, а не ймовірне забезпечення їх житлом в майбутньому або переведення грошових коштів від продажу нерухомого майна на ім`я неповнолітніх дітей на особистий рахунок у банківській установі. Згода на відчуження житла, право власності на яке або право користування яким має дитина, повинна надаватися одночасно з нотаріальним оформленням його продажу та придбанням для дитини рівноцінного житла. Одним із шляхів підтвердження того, що в результаті продажу нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, не будуть порушені права такої дитини, може бути пред`явлення батьками або особами, що їх замінюють, органові опіки та піклування попереднього договору на придбання нового житла (можливість укладення попереднього договору передбачена статтею 635 Цивільного кодексу України).

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що право власності неповнолітнього ОСОБА_3 на житло дійсно було порушене, оскільки при вирішенні питання щодо надання дозволу на відчуження житла належного неповнолітньому ОСОБА_3 орган опіки та піклування не пересвідчився в тому, що дитина забезпечена замість реалізованого житла іншим рівноцінним житлом, не встановив факт збереження за ним житла та відповідного обсягу прав на таке житло.

Стаття 16 ЦК України визначає перелік способів захисту порушених прав та інтересів в суді, а саме: кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Таким чином, право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить учаснику справи, що звернутаєся за захистом порушеного права, йому ж належить право визначення предмета і підстав позову.

Однак у спосіб запропонований органом опіки та піклування, шляхом зобов`язання відповідачів придбати або набути на ім`я сина якесь абстрактне житло або частки у житлі площею не менше 17.7 кв.м, право неповнолітнього на житло не може бути відновлене.

Постановою Пленуму ВС України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що судове рішення є найважливішим актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Як акт правосуддя, рішення мусить чітко підтвердити існування і суть спірних правовідносин, які права визнаються за особою, що пред`явила до суду вимогу, а яка ні; які обов`язки належить виконати відповідачу і т.ін.. Судове рішення вважатиметься вичерпним тоді, коли ним буде вирішено повністю спір між сторонами і дано відповідь на всі вимоги позивача та заперечення відповідача. Поза судовим рішенням, постановленим у конкретній справі, не повинно залишатися невирішених питань, які ставилися на його розгляд. Без визначеності судового рішення не може бути судового захисту. Особливо необхідна вона для резолютивної частини, оскільки саме ця частина судового рішення дає відповідь на вимоги сторін. Визначеність резолютивної частини судового рішення проявляється передусім у тому, що суд повинен точно зазначити, що і на користь кого присуджено. Рішення повинно відповідати й іншим вимогам, до яких належать вичерпність (повнота), точність, зрозумілість. Невизначеність судового рішення приводить до його скасування.

Здійснюючи правосуддя, суд, у відповідності до ст. 5 ЦПК України, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Дослідвши матеріали справи та з`ясуваши зміст спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не є належним способом захисту порушеного права неповнолітнього на житло, а тому задоволення позову в даній редакції суперечитиме нормам цивільного судочинства та унеможливить виконання рішення суду.

За такого, суд вважжає за доцільне відмовити у задоволенні даного позову та роз`яснити позивачу його право звернутись до суду в інший спосіб.

VІ. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на те, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.14) ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову Органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області (місцезнаходження: м. Южноукраїнськ Миколаївської області, вул. Дружби народів, 48) в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (зареєстрованого в АДРЕСА_7 ), ОСОБА_2 (зареєстрованої в АДРЕСА_2 ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Южноукраїнської міської ради (місцезнаходження: м. Южноукраїнськ Миколаївської області, вул. Дружби народів, 48) про відновлення порушеного права власності дитини, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У зв`язку з оголошенням в судовому засіданні вступної і резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Южноукраїнського

міського суду О.Д. Франчук

Повний текст рішення складено 28.09.2018 року.