Ухвала

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 643/7945/15-ц

провадження № 61-43291ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановив:

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність банку.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 19 лютого 2007 року між публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 укладено забезпечений іпотекою кредитний договір, згідно із умовами якого ПАТ «Кредитпромбанк» надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 37 000, 00 доларів США із терміном погашення до 18 лютого 2022 року.

ОСОБА_4 належним чином не виконувала умови кредитного договору у зв'язку з чим виникла заборгованість на загальну суму 962 656,17 грн.

Ураховуючи порушення його прав як іпотекодержателя, просило у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності, шляхом визнання права власності на зазначену квартиру за ПАТ «Дельта Банк».

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ПАТ «Дельта Банк» оскаржило їх у касаційному порядку.

Заявник вважає неправильним висновок суду першої, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо способу захисту його порушеного права як іпотекодержателя, та просить зазначені рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Крім того, заявник просить поновити строк на касаційне оскарження, зазначаючи, що отримав копію оскаржуваної постанови лише 07 серпня 2018 року, на підтвердження чого надав відповідні докази.

Враховуючи те, що вказані причини пропуску процесуального строку є поважними, клопотання про його поновлення підлягає задоволенню на підставі статей 127 і 390 ЦПК України.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що не підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок задоволення його вимог шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, оскільки умовами іпотечного договору не передбачено можливість визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем у судовому порядку та такий спосіб є позасудовим способом врегулювання цього питання.

Колегія погоджується із таким висновком судів попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У пункті 4.1 договору іпотеки, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4, зазначено, що за рахунок майна іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентами, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв'язку із простроченням виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором, витратами, пов'язаними зі зверненням стягнення на майно, та іншими витратами, обумовленими виконанням умов цього договору.

Згідно із пунктом 4.2 зазначеного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору або умов договору іпотеки.

У пункті 4.3 договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно третім особам і спрямувати отримані кошти на задоволення своїх вимог . Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог.

Пунктом 4.4 указаного договору передбачено, що у випадку, коли виконання пункту 4.3 договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, у т.ч. звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

Згідно з пунктом 4.5 договору іпотеки реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а в разі звернення стягнення на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріусу - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Тобто сторони, підписавши договір іпотеки, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя із позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду дійшла аналогічного висновку у справі № 760/14438/15-ц і зазначила, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Таким чином, встановивши характер правовідносин, вірно застосувавши норми матеріального права, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи скарги на законність та обґрунтованість рішень суду першої та апеляційної інстанції не впливають.

З огляду на викладене правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга - необґрунтована.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої, частинами п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України,

ухвалив:

Поновити публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» строк на касаційне оскарження заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2017 року та постанови апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2018 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В. І. Крат