Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 748/1572/16-ц

провадження № 61-29251 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Стрільчука В. А.

Суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 Лукінічна,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк «Богуслав»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2017 року у складі судді Кухти В. О. та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Лакізи Г. П., Харечко Л. К.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк «Богуслав» (далі ПАТ «Банк «Богуслав»), про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, примусове виселення, відшкодування майнової шкоди.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 09 грудня 2015 року між ним та ПАТ «Банк «Богуслав», як іпотекодержателем, укладено договори купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1032 га.

15 грудня 2015 року він направив попередньому власнику зазначеного житлового будинку ОСОБА_2 письмову вимогу про його звільнення у добровільному порядку, яка була нею отримана 22 грудня 2015 року. Однак відповідачі відмовляються звільнити належне йому на праві власності нерухоме майно у добровільному порядку, володіючи та користуючись ним без належної правової підстави, що унеможливило отримання ним доходу, який би він отримав від передачі цього майна в оренду.

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати відповідачів такими, що самоправно займають житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та розташовану під ним земельну ділянку; усунути перешкоди в користуванні зазначеним нерухомим майном шляхом позбавлення їх права користування цим майном; зобов'язати відповідачів та інших осіб, які користуються цим майном, звільнити житловий будинок та земельну ділянку шляхом вивезення з нього всього належного їм рухомого майна; виселити відповідачів з безпідставно зайнятого житлового будинку у інші житлові приміщення; стягнути солідарно з відповідачів заподіяну йому шкоду в розмірі

73 260,00 грн.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди в користуванні належним ОСОБА_1 житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 0,1032 га, кадастровий номер НОМЕР_1, зі сторони ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, шляхом позбавлення їх права користування цим майном.

Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звільнити житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 та земельну ділянкою площею 0,1032 га, кадастровий номер НОМЕР_1, шляхом вивезення з нього всього належного їм рухомого майна.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 73 260,00 грн на відшкодування майнової шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позовних вимог ОСОБА_1, щодо порушення відповідачами належного йому права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 а тому воно підлягає захисту шляхом зобов'язання відповідачів звільнити зазначений житловий будинок та виселення. Оскільки відповідачі безпідставно займають житловий будинок, суд вважав, що з них підлягають стягненню доходи, які позивач міг отримати від передачі житлового будинку в оренду.

Додатковим рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 квітня 2017 року резолютивну частину рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2017 року викладено в новій редакції.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Усунуто перешкоди в користуванні належним ОСОБА_1 житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 0,1032 га, кадастровий номер НОМЕР_1, зі сторони ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, шляхом позбавлення їх права користування цим майном.

Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звільнити житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 та земельну ділянкою площею 0,1032 га, кадастровий номер НОМЕР_1, шляхом вивезення з нього всього належного їм рухомого майна.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 73 260,00 грн на відшкодування майнової шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в повному тексті рішення суду відсутній висновок про задоволення, відмову чи часткове задоволення позову, та не в повному обсязі вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 07 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 лютого

2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до

ОСОБА_3 залишено без змін.

Додаткове рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від

20 квітня 2017 року скасовано, стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь держави 1 641,71 грн на відшкодування судових витрат.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо обгрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення відповідачами належного позивачеві житлового будинку, виселення їх з цього будинку та стягнення з них грошових коштів на відшкодування не отриманих позивачем доходів, оскільки відповідачі чинять позивачеві перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, що належить йому на праві власності та в добровільному порядку відмовляються звільнити належний йому на праві власності житловий будинок. Скасовуючи додаткове рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд виходив з того, що додаткові документи про розмір та склад судових витрат, подані суду після ухвалення рішення у справі, не можуть прийматися до уваги, а тому відсутні правові підстави для ухвалення у цій частині додаткового рішення.

У жовтні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

ОСОБА_3, у якій заявник просив скасувати рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 07 вересня 2017 року в частині залишення без змін рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2017 року, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема заявник вказував на те, що суд першої інстанції за наявності поважних причин його неявки у судове засідання, що відбулося 21 лютого 2017 року та клопотання про відкладення розгляду справи безпідставно відмовив у його задоволенні та розглянув справу. Крім того, задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки його доводами про те, що він не має жодного відношення до спірного нерухомого майна, оскільки у спірному житловому будинку не прописаний та не проживає, а тому вважав необгрунтованим задоволення позовних вимог відносно нього. Визначення судами суми не отриманих позивачем доходів на підставі звіту про оцінку орендної плати є помилковим, оскільки такий звіт був складений суб'єктом господарювання, який не є суб'єктом оціночної діяльності, а тому визначена в ньому оцінка нерухомого майна є недійсною. Крім того, суди не урахували, що при виселенні відповідачів із займаного житлового приміщення за рішенням суду, їм належить надати інше придатне для проживання житлове приміщення.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

23 травня 2018 року касаційна скарга передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень, в межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 30 травня 2012 року між ПАТ «Банк «Богуслав» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір. Того ж дня, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею

301,6 кв.м, та земельну ділянку, площею 0,1032 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_2 належним чином не виконала, у зв'язку з чим банк задовольнив свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом його продажу від свого імені в порядку визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

09 грудня 2015 року між ПАТ «Банк «Богуслав» та ОСОБА_1 укладено договори купівлі - продажу вищезазначеного житлового будинку та земельної ділянки, цього ж дня право власності позивача на нерухоме майно було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1, як новий власник житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 звертався до ОСОБА_2 із письмовою вимогою про добровільне звільнення житлового будинку та вивезення з нього рухомого майна, проте вказана вимога залишилася відповідачами не виконаною.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у зв'язку з відчуженням банком спірного житлового будинку на користь ОСОБА_1, право власності ОСОБА_2 на це майно припинилося, а тому воно перебуває у користуванні відповідачів без належної правової підстави, у зв'язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги статті 391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні майном.

З такими висновками судів попередніх інстанцій, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не може погодитись, з урахуванням наступного.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР), згідно положень частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 що був переданий в іпотеку банку, належав ОСОБА_2 на праві власності до укладення кредитного договору. Зазначене нерухоме майно було набуто не за рахунок кредитних коштів, а тому позичальника та членів її сім'ї, що мешкають у зазначеному житловому будинку, не може бути виселено з нього без надання іншого житлового приміщення.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від

21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, і Велика Палата Верховного Суду у не вбачала підстав для відступу від них (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18).

Зважаючи на те, що суди попередніх інстанцій правильно встановили фактичні обставини справи, але неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Щодо порушення прав нового власника нерухомого майна слід зазначити наступне.

Звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання спору, а саме шляхом його продажу ПАТ «Банк «Богуслав» (іпотекодержателем) від свого імені в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», а тому банк повинен був повідомити покупця про обтяження будинку у вигляді проживання у ній іпотекодавця та членів її сім'ї. Крім того, банк при реалізації предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК Української РСР, оскільки на час продажу предмету іпотеки вона містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

За відсутності підстав для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення не підлягають задоволенню і інші позовні вимоги ОСОБА_1

Новий власник має право на відновлення своїх прав шляхом звернення до банку з позовом про відшкодування шкоди, якщо той неналежним чином виконав обов'язок щодо інформування покупця нерухомого майна про його обтяження, чи шляхом звернення з вимогами про виконання банком обов'язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Відповідно до частин першої та третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного його розгляду, касаційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу відповідача задоволено та постановлено нове рішення про відмову в задоволенні позову, з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір, що був сплачений заявником за подання апеляційної скарги у розмірі 3 726,74 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 6 832,08 грн, в загальному розмірі 10 558,82 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 лютого

2017 року, додаткове рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 07 вересня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк «Богуслав», про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, виселення, відшкодування майнової шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 558,82 грн на відшкодування судових витрат.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О. В. Ступак

Г. І. Усик