Суддя Черняк В. Г.
Справа № 644/5937/18
Провадження № 2/644/2136/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2018 року м. Харків.

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Черняка В.Г.,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначає, що їй на праві приватної власності, яке виникло на підставі договору дарування від 02.03.2010 р., належить квартира за адресою: АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровані громадяни: ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які перебували у шлюбі з 2004 року по 2016 року. Позивач вказує, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 1981 року по 1992 рік, 26.05.2001 р. він придбав квартиру, в якій зареєстрував з 2004 року нову дружину. 02.03.2010 р. ОСОБА_5 подарував вищевказану квартиру Позивачу, проти чого Відповідач не заперечувала. До розірвання шлюбу ОСОБА_4 в 2014 році виїхала в невідомому напрямку, не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, про що складено акт. Позивач посилається на ст. 405 ЦК України як на підставу задоволення позовних вимог. В позовній заяві просить задовольнити клопотання про виклик свідків.

Представник позивача в судовому засіданні позов та його обґрунтування підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити.

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений законом строк не надала, в судові засідання не з'являлась.

Заслухавши пояснення представника позивача, заслухавши показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 02.03.2010 р. ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: м. Харків, пр. Московський, б. 306, кв. 153. Договір зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.03.2010 р. Відповідно до Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 20.07.2018 р. в даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Згідно із довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №79с14060-145d-4512-9917-1d3b78b92929 від 20.07.2018р. за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано дві особи: ОСОБА_5, 08.09.1950р.н. та ОСОБА_4, 12.05.1965р.н.

ОСОБА_5 є колишнім власником квартири, щодо якої подано позовну заяву, згідно із договором купівлі-продажу від 26.05.2001р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №2380.

Відповідачка перебувала у шлюбі з попереднім власником квартири з 20.03.2004 р. по 04.10.2016р. згідно із свідоцтвом про одруження та рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04.10.2016 р.

Із пояснень представника позивача встановлено, що ним, як власником квартири станом на 2004 рік, було зареєстровано відповідачку як члена своєї родини.

Згідно акту, складеного сусідами позивача, ОСОБА_4 більше чотирьох років в квартирі № 306, що знаходиться за адресою: м. Харків, просп. Московський, 153, не проживає, за комунальні послуги не сплачує, її особисті речі в квартирі відсутні.

Із показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 встановлено, що відповідачка проживала в спірній квартирі разом із ОСОБА_5 Приблизно з 2014 року ОСОБА_4 за місцем реєстрації не проживає, причини її відсутності свідкам невідомі.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до вимог ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

На підставі частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, член сім'ї власника житла визнається таким, що втратив право на користування цим житлом за частиною другою статті 405 ЦК України, лише за рішенням суду про визнання його таким, що втратив право на користування житлом.

Відповідно до матеріалів справи відповідач постійно проживала у квартирі Позивача ще до укладення договору дарування, у встановленому законом порядку вселилася туди як член сімї власника, набула права користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання. В якості доказів того, що Відповідач більше року не проживає без поважних причин в квартирі Позивача суду надано акт, складений особами, адреса проживання яких зазначена в тому же будинку. Суд відхиляє наданий доказ у зв'язку з тим, що вказаний акт складено особами, які не мали на те відповідних повноважень. Також під час судового засідання суд допитав свідків з боку Позивача. Свідки підтвердили, що деякий час бачили ОСОБА_4 у під'їзді, в якому знаходиться вищевказана квартира, та допускають, що вона вже тут не проживає, але ні щодо причини, ні щодо обставин її від'їзду повідомити суд не змогли.

Слід зазначити, що реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у звязку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Доказів того, що відповідач добровільно, без поважних причин вибула на інше постійне місце проживання матеріали справи не містять.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивача, отже підстави для застосування ст. 405 ЦК України до спірних правовідносин відсутні.

Враховуючи вищезазначене, належним способом захисту в даному випадку є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном у відповідності до положень ст. 391 ЦК України.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У своїй позовній заяві Позивач посилалася в тому числі і на ст. 391 ЦК України, але жодного доказу щодо наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю суду не надала, за таких обставин, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволенню не підлягає.

В звязку з відмовою у задоволенні позову судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 19, 76, 81, 141, 264, 265, 279 ЦПК України, ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156, 157 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1/3а, кв. 43) до ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, реєстрація місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів, з дня проголошення рішення до Харківського апеляційного суду, враховуючи п. 15.5. Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України, через Орджонікідзевський районний суд м. Харкова, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23 листопада 2018 року.

Головуючий - суддя: В. Г. Черняк