Провадження № 2/243/16/2018
Справа № 243/6998/16-ц
20 листопада 2018 року м. Словянськ
Словянський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого судді Кузнецова Р.В.,
за участю секретаря Малиновської І.Ю.,
позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю третьої особи приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» про відшкодування матеріальної шкоди, -
26 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Словянського міськрайонного суду з уточненою в ході судового розгляду позовною заявою до ОСОБА_3, за участю третьої особи: ПрАТ «Київський страховий дім» про стягнення матеріальної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 16 липня 2016 року приблизно о 07 год. 45 хв. ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом NISSAN QASHQAI, державний номер НОМЕР_1, по вул. Короленка м. Словянська, при повороті ліворуч на вул. Ярморочну, не надала перевагу в русі автомобілю НОМЕР_2, під його керуванням, та який належить йому на підставі свідоцтва АНС 221769, виданого МРЕВ м. Словянськ 09 серпня 2008 року, коли він рухався по вул. Короленка у зустрічному напрямку, та скоїла зіткнення з його автомобілем, завдавши йому механічні пошкодження. Постановою Словянського міськрайонного суду від 29 липня 2016 року, яка набрала законної сили 09 серпня 2016 року, ОСОБА_3 була визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП.
Позивач ОСОБА_1, та його представник ОСОБА_2, який діє на підставі договору від 23 серпня 2016 року (а.с. 77), у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні, пояснення надали аналогічні викладеним в позовній заяві. Крім того, позивач зазначив, що ремонт автомобіля був закінчений ним приблизно на початку жовтня 2016 року.
Представник третьої особи у судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю.
Разом з тим, відповідно до змісту вказаного висновку експертизи, автомобіль позивача у невидозміненому після ДТП стані на проведення експертизи не був наданий.
Під час попередніх судових засідань позивач на запитання представника відповідача відповідав, що свій пошкоджений автомобіль відремонтував наприкінці вересня, початку 2016 року. Тобто, станом на жовтень 2016 року позивач поніс всі необхідні матеріальні витрати, які були повязані з відновленням пошкодженого автомобіля.
При цьому, позивач, розраховуючи розмір відновлювального ремонту посилається на висновки вказаної вище судової експертизи, що на думку сторони відповідача є помилковим, оскільки в даному випадку необхідно враховувати реальні витрати, які поніс позивач на відновлення свого автомобіля.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне.
У відповідності до вимог статті 29 Закону № 1961-IV та статті 1194 ЦК України, в разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої винною особою шкоди потерпілому сплачується різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. При цьому за змістом статті 1194 ЦК України відшкодовується різниця саме між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
Згідно із ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Згідно із п. 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (далі - Методика) вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Тобто в даному випадку, оскільки транспортний засіб позивача на час проведення судової автотоварознавчої експертизи вже був повністю відремонтований, то позивач станом на жовтень 2016 року вже поніс всі можливі матеріальні витрати необхідні для відновлення свого транспортного засобу.
Про вказане, зокрема може свідчити і висновки судового експерта у п. 3, питання 2 експертизи, де зазначив, що акт огляду від 18 липня 2016 р. не містить характеру пошкоджень та обсягу необхідних ремонтних робіт, що не дозволяє використати його при дослідженні.
Вказане зокрема ставить під сумнів і подальші досудові експертні дослідження та акти огляду транспортного засобу позивача, які проводились за дорученням позивача до звернення до суду з даним позовом.
Виходячи з наведеного, сума відновлювального ремонту автомобіля позивача у розмірі 67 228,67 грн. є недоведеною та задоволенню не підлягає.
Як вказувалось вище, у висновках судового експерта № 1382 від 16 лютого 2018 року у п. 3, питання 2 експертизи, експерт зазначив, що акт огляду від 18 липня 2016 року не містить характеру пошкоджень та обсягу необхідних ремонтних робіт, що не дозволяє використати його при дослідженні.
Тобто в даному випадку позивач зобовязаний довести реальні понесені витрати, які повязані з відновлюванням автомобіля останнього.
До матеріалів позовної заяви з урахуванням її уточнень були надані наступні письмові докази понесених витрат:
- надання послуг ФО-П ОСОБА_6 по підготовці та окраски капоту, бамперу, передньої панелі, крила автомобіля позивача на загальну суму 5800,00 грн.;
- придбання запчастин у ФО-П ОСОБА_7 на загальну суму 5730,00грн.;
- придбання у ФО-П ОСОБА_8 товарів для підготовки окраски автомобіля позивача на загальну суму 1455,00 грн.;
- придбання товарів у ФО-П ОСОБА_9, на загальну суму 2411,00 грн., де не розбірливе зазначено, що придбалось;
Під час попередніх судових засідань були допитані майже всі зазначені вище особи, окрім ОСОБА_9
Так, під час дослідження письмових доказів по справі у сторони відповідача виникли сумніви у достовірності письмових документів, які були надані від імені ФО-П ОСОБА_9 та ФО-П ОСОБА_10
Як вказувалось вище, у документах, що надавались ФО-П ОСОБА_9 не розбірливо було зазначено, що саме продавалось даною особою та кому. Дана особа не зявилась до суду для допиту у якості свідка, тому встановити дані невідповідності не представилось можливим. Крім того, під час дослідження письмових доказів від ФО-П ОСОБА_10 було встановлено, що дана особа зареєстрована, як ФО-П у податковій інспекції з наданням права на заняття підприємницькою діяльністю за КВЕДом 47.89 (роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами в Україні).
Даний клас 47.89 включає в себе право на роздрібну торгівлю іншими товарами з наметів, лотків на ринку, такими як: килими та килимові вироби; книги; ігри та іграшки; товари для дому та побутова електроніка; музичні та відеозаписи.
Разом з тим, для ведення підприємницької діяльності, яка б надавала право на торгівлю деталями та приладами для автотранспортних засобів визначені наступні КВЕДи: 45.31 - оптова торгівля деталями та приладами для автотранспортних засобів; 45.32 - роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів.
Виходячи з наведеного, ФО-П ОСОБА_10 не мав право на здійснення підприємницької діяльності щодо продажу запчастин для автотранспорту.
Під час допиту в якості свідка, ОСОБА_10 пояснив суду, що нібито продав зазначені у чеках автозапчастини позивачу, а також, що знає позивача тривалий час та має з ним приятельські стосунки. При цьому пояснити суду чому маючи дозвіл на продаж побутових товарів продав позивачу саме запчастини, та ще й не по закупівельній ціні, свідок ОСОБА_10 не зміг, як і не зміг надати для огляду журнал обліку своїх доходів, де повинні були відображатися відомості про отримані доходи. Крім того, вказаний свідок плутався у показах та міг чітко розповісти, що саме продавав, де придбав товар, який продав позивачу. Хоча сума на яку були продані автозапчастини є третиною річного доходу свідка ОСОБА_10 В свою чергу, клопотання сторони про витребування журналу обліку доходів ОСОБА_10, а також відомостей про доходи свідка з податкової інспекції судом було відхилене, чим порушений принцип змагальності та рівності сторін у судовому процесі.
Вказане достовірно свідчить про те, що насправді даний свідок нічого позивачу не продавав, а просто на прохання позивача виписав останньому фіктивний чек. Встановлені невідповідності та сумніви у зазначених вище письмових доказах свідчать перш за все, що докази в цій частині ґрунтуються на недостовірних відомостях.
Решта суми необхідна для відновлення пошкодженого автомобіля позивача була сплачена останньому страховою компанією відповідача.
Щодо виникнення зобовязання у відповідача на доплату грошових коштів позивачу на відновлення пошкодженого автомобіля зазначено, що на час скоєння ДТП відповідач мала поліс обовязкового страхування цивільної відповідальності.
Правовідносини, що виникли у сторін по справі визначаються правилами регулювання деліктних зобовязань, які допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України, законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обовязкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).
Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).
Згідно із статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.
За змістом Закону № 1961 -IV (статті 9, 2231, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Страховим актом № 712-6828/1 до договору страхування № АЕ-6704994 від 10 грудня 2015 року страхова сума на дату встановлення страхового випадку складала 50 000,00 грн.
Відповідно до висновку судового експерта по питанню № 4 судової автотоварознавчої експертизи, вартість матеріального збитку на проведення експертизи складала 59 266,37 грн.
Тобто розмір страхового відшкодування також повинен був бути не меншим ніж 50 000 грн.
Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обовязком боржника (особи, яка завдала шкоди).
Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик.
Разом з тим зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.
При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування.
Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).
В нашому випадку Позивач добровільно, на власний розсуд обрав шлях захисту своїх прав шляхом звернення до страховика для отримання відповідних страхових виплат, які у відповідності до висновків зазначеної вище судової авто товарознавчої експертизи є заниженими.
Тобто в даному випадку позивач, оскільки набув прав стягувана за страховим договором повинен був заявити клопотання про залучення страхової компанії відповідача у якості співвідповідача.
Відповідач в даному випадку і у відповідності до положень ЦПК України, позбавлений такого права.
Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.
Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.
Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобовязання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України № 6-954цс 16 від 26 жовтня 2016 року.
Відповідно до зазначеного вище сторона відповідача вважає, що належним співвідповідачем по справі повинна бути залучена страхова компанія відповідача.
Так, як вказувалось вище, на час скоєння ДТП відповідач мала укладений договір обовязкової цивільної відповідальності. За результатом страхового випадку позивач отримав страхове відшкодування від страхової компанії.
Відповідно до ст. 988 ЦК України, страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик протягом 15 днів з узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його.
В даному випадку у позивача не було будь-яких нарікань до страхової компанії щодо отримання зазначених вище коштів.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як на 09 серпня 2016 року так і на даний час відсутні будь-які документи, які б могли свідчити, що відповідач є боржником, у відповідності до вимог Цивільного законодавства, та не виконав покладених на неї обовязків щодо сплати грошових коштів, як боржник. Рішення по даній справі не прийнято, будь-яких інших, зокрема рішень суду, які встановили обовязок відповідача сплатити певні грошові кошти позивачу, або виконати інші зобовязання перед позивачем відсутні.
Відповідно до статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вказувалось вище, таких доказів, документів, матеріали справи не містять. Крім того, згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як роз'яснив Верховний Суд України в постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий мас статус кредитора та набуває права вимоги до боржника, яким є страховик.
Крім того, відповідно до судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування: Оскільки зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання.
З позовної заяви не вбачається, що у позивача існують вимоги до страхової компанії, а у відношенні відповідача не існують вже встановлений обовязок щодо сплати конкретних грошових сум позивачу, що унеможливлює виникнення зобовязання у відповідача про сплату інфляційних виплат позивачу. Разом з цим, слід зазначити, що можлива додаткова сума відшкодування на даний час є не встановленою та спірною, що додатково робить неможливим застосування положень ст. 625 ЦК України. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання, до яких відповідач на даний час не має жодного відношення.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 6-927цс16.
На підставі викладеного, сторона відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Представник третьої особи ПрАТ «Київський страховий дім», будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності.
Заслухавши сторони та їх представників, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд, в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне.
16 липня 2016 року приблизно о 07 год. 45 хв. ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом NISSAN QASHQAI, державний номер НОМЕР_1, по вул. Короленка м. Словянська, при повороті ліворуч на вул. Ярморочну, не надала перевагу в русі автомобілю НОМЕР_2, під його керуванням, та який належить йому на підставі свідоцтва АНС 221769, виданого МРЕВ м. Словянськ 09 серпня 2008 року, коли він рухався по вул. Короленка у зустрічному напрямку, та скоїла зіткнення з його автомобілем, завдавши йому механічні пошкодження.
Постановою Словянського міськрайонного суду від 29 липня 2016 року, яка набрала законної сили 09 серпня 2016 року, ОСОБА_3 була визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП ( Т. 3 а.с. 3).
За приписами частин 4, 6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обовязковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
18 липня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до ПрАТ «Київський страховий дім» із повідомленням про подію, що може бути визнана страховою, а саме про ДТП яке сталося 16 липня 2016 року в м. Словянськ між автомобілями NISSAN QASHQAI, державний номер НОМЕР_1 під її керуванням, та автомобілем НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1 (Т. 3 а.с. 35 з.б.).
З метою отримання страхового відшкодування, 19 липня 2017 року до ПрАТ «Київський страховий дім» звернувся ОСОБА_1 із заявою про виплату страхового відшкодування, а саме відшкодування шкоди заподіяної його автомобілю НОМЕР_2 внаслідок ДТП яке сталося 16 липня 2016 року з вини ОСОБА_3 (Т. 3 а.с. 71-72).
15 вересня 2016 року, за результатами розгляду страхової справи ПрАТ «Київський страховий дім» було прийнято рішення про здійснення страхового відшкодування, складений страховий акт № 712-6828/1 та наказ № 712-6828/1/1 про виплату (перерахування) страхового відшкодування потерпілому ОСОБА_1 в сумі 31 522,19 грн. (Т. 3 а.с. 46, 46 з.б.).
Згідно із актом огляду колісного транспортного засобу № 159 складеним експертом-автотоварознавцем ОСОБА_11, за наслідками огляду 18 липня 2016 року автомобіля НОМЕР_2, було встановлено, що вказаний автомобіль мав наступні пошкодження:
- бампер передній розбитий із втратою елементів;
- форсунка вмивальників розбита;
- блок фара ліва розбита;
- решітка радіатора трісн. розбита;
- капот деформація 60х25 см., ребра жорсткості, злам;
- механізм замка капоту деформація;
- поперечина рамки радіатора верхня некоробчатої конструкції усилювач бризковика деформація 80 см. злам.;
- П.Л. крила верхній, ТД продольний складна деформація 35 см. некоробчатої конструкції;
- усилювач П.Л. крила верхній продольний - некоробчатої конструкції 20 см. Т.Д.
- радіатор основний відрив лівого кріплення;
- двері передні ліві порушена лінія;
- крило П.Л. двері П.Л. порушений проміжок по дверям, зміщення;
- крило пл капот збільшений проміжок по лівому передньому крилу та капоту (а.с. 5-9).
Додатковим актом огляду № 159/2 автомобіля НОМЕР_2, складеним експертом-автотоварознавцем ОСОБА_11 27 вересня 2016 року, додатково встановлено:
- деформація радіатора кондиціонера, який підлягає заміні;
- підсилювач переднього бамперу у звязку із деформацією підлягає заміні;
- кріплення фари осі правої верхньої має трескіт та підлягає ремонту, розбитий кронштейн фари осн. лівої - підлягає заміні.
Вартість додаткових витрат з матеріальної шкоди, спричиненої власнику автомобіля становить 4594,85 грн.(Т.3 а.с. 88, 88 з.б.).
Відповідно до висновку № 159 експертного автотоварознавчого дослідження від 05 серпня 2016 року, проведеного експертом-автотоварознавцем ОСОБА_11 встановлено, що:
Згідно із наданими позивачем товарними чеками:
- 29 вересня 2016 року у ФО-П ОСОБА_7 було придбано автозапчастини на суму 5730,00 грн.;
- 07 жовтня 2016 року у ФО-П ОСОБА_8 було придбано товари для підготовки фарбування автомобіля на суму 1455,00 грн.;
- у ФО-П ОСОБА_9 було придбано товари для підготовки фарбування автомобіля на суму 2411,00 грн.;
- ФО-П ОСОБА_6 були надані послуги з підготовки, фарбування капоту, бампера, панелі передньої, крила, вартість яких склала 5800,00 грн. (Т. 3 а.с. 79- 85).
Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що він є приватним підприємцем, та знайомий з позивачем внаслідок того, що той звертався до нього з приводу купівлі запчастин для автомобіля. В 2016 році свідок продавав позивачеві запчастини для автомобіля SUBARU FORESTER на суму 5730,00 грн. Запчастини передавав безпосередньо позивачу.
Свідок ОСОБА_8 показав, що він є приватним підприємцем та не памятає щоб позивач звертався до нього. Зазначив, що не ідентифікує кожного покупця та не питає прізвищ. Дійсно вказана накладна була виписана ним. Фарба не є запчастинами.
Свідок ОСОБА_6 повідомив, що працює малярем з фарбування автомобілів. Позивач звертався до нього з приводу фарбування автомобіля. Свідок виконав роботи з фарбування передньої частини автомобіля субару: капот, крило, бампер, передня панель. Фарбу свідок купував самостійно.
За клопотанням відповідачки, була проведена судова автотоварознавча експертиза № 1382 від 16 лютого 2018 року, згідно із висновками якої:
Згідно ст. 22 ЦК України особі, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Статті 1166, 1167 ЦК України передбачають, що майнова шкода, заподіяна неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її спричинила. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
При цьому відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
За приписами п. 6 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
Оскільки постановою суду доведено вину відповідачки ОСОБА_3 у скоєнні ДТП, що сталася між сторонами 16 липня 2016 року, суд вважає, що між неправомірними діями відповідачки, яка на правовій підставі користувався джерелом підвищеної небезпеки, та спричиненою позивачу шкодою, існує причинний зв'язок, а тому ОСОБА_3 є відповідальною особою перед позивачем за спричинену шкоду.
Так, як зазначив Верховний Суд України у своєму правовому висновку по справі № 6-2808цс15, від 20 січня 2016 року, завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обовязком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик.
Разом з тим зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.
Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обовязково припиняє деліктне зобовязання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною.
При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування.
Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).
Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.
Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.
Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобовязання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Якщо потерпілий звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 20 січня 2016 року у справі N 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі N 6-725цс16, про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 цього Закону).
Стаття ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначає, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.
Згідно з п 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.
Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно із ст. 1192 ЦК України , розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Як роз'яснено у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.
У відповідності до положень цього Закону, майном, яке може оцінюватися, вважаються об'єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід'ємні частини), машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери; нематеріальні активи, в тому числі об'єкти права інтелектуальної власності; цілісні майнові комплекси всіх форм власності.
Згідно із ст. 9 цього Закону, методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.
Отже, єдиним законним доказом вартості нанесеного матеріального збитку - є відповідний експертний висновок суб'єкта оціночної діяльності.
Як зазначалося вище, за приписами п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За приписами ст. 29 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ встановлюються Методикою товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика).
Згідно із п. 2.3. Методики, вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ (п. 2.3 Методики).
Оцінка вартості відновлювального ремонту КТЗ та матеріального збитку завданого власнику КТЗ проводиться з використанням витратного підходу, основним методом якого при визначенні вартості відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням його зносу є калькуляція витрат на відновлення пошкодженого або розукомплектованого КТЗ і їх складників (п. 3.8 Методики).
Згідно із висновком судової автотоварознавчої експертизи № 1382 від 16 лютого 2018 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_3 на момент проведення експертизи з урахуванням зносу на момент дорожньо-транспортної пригоди (16 липня 2016 року) становить 59 266,37 грн. (Т. 3 а.с. 208-220).
У звязку із цим, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки вартості відновлювального ремонту автомобіля в розмірі 67 228, 67 грн., як різниці між вартістю відновлювального ремонту автомобіля на момент проведення експертизи 16 лютого 2018 року 98 750,86 грн., та сумою виплаченого страхового відшкодування - 31 522,19 грн. підлягають частковому задоволенню, оскільки відшкодуванню підлягають саме витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу автомобіля на момент ДТП.
У звязку із цим, суд приходить до переконання, що з відповідачки на користь позивача слід стягнути витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу в розмірі - 27 744,18 грн., виходячи з таких розрахунків:
59 266,37 грн. (вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням зносу на момент ДТП) - 31 522,19 грн. (виплачене страхове відшкодування) = 27 744,18 грн.
За приписами статті 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Як вбачається із висновку автотоварознавчого дослідження № 159 від 18 червня 2016 року складеного експертом-автотоварознавцем ОСОБА_11 на замовлення позивача ОСОБА_1 ( Т. 3 а.с. 10-11), в ньому не зазначено про те, що його підготовлено для подання до суду, а також про обізнаність експерта ОСОБА_11 про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, у звязку із чим, суд відносить даний висновок саме до автотоварознавчого дослідження, а не до експертизи, та при розрахунку витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу виходить саме з даних висновку судової автотоварознавчої експертизи № 1382 від 16 лютого 2018 року.
Суд не може погодитися із твердженням сторони відповідача стосовно того, що у звязку із тим, що транспортний засіб позивача на час проведення судової експертизи був відремонтований, то при наданні аналізу існуючим у позивача реальним витратам пов'язаним з відновлювальним ремонтом транспортного засобу слід виходити лише з тих письмових доказів, які були надані ним для підтвердження понесених витрат, а розрахунки судової експертизи не слід брати до уваги оскільки вони є усередненими.
Суд зазначає, що за приписами ст. 102 ЦПК України, яка передбачає вимоги до висновку експерта , зокрема, у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (імя, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обовязків.
У суду не має підстав ставити під сумнів висновок судової автотоварознавчої експертизи № 1382 від 16 лютого 2018 року та достовірність відомостей встановлених експертом. Суд приймає до уваги вказаний висновок, оскільки він складений у встановленому законом порядку, підписаний уповноваженою особою яка має відповідну освіту та кваліфікацію з правом проведення відповідних експертиз, та попередженою (обізнаною) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, та про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обовязків. Висновок узгоджується з іншими доказами по справі, не містить в собі протиріч.
Характер та ступінь ушкоджень автомобіля, викладені у висновку судової автотоварознавчої експертизи № 1382 від 16 лютого 2018 року, не суперечать відомостям наявним в інших письмових доказах у справі, а вартість їх ремонту/заміни, розрахована/оцінена експертом згідно із вимогами та в порядку встановленими чинним законодавством.
В своїх запереченнях проти позову сторона відповідача наголошує на тому, що надані позивачем на підтвердження понесених ним витрат з ремонту автомобіля товарні чеки, викликають сумніви з приводу їх достовірності, є недоведеними та неприпустимими, оскільки не містять інформації, яка свідчила б про те, що перелічені в них товари та послуги дійсно були придбані позивачем для ремонту його транспортного засобу, а деякі з них взагалі видані особою яка не мала права здійснювати продаж відповідних товарів та перебувала у приятельських стосунках з позивачем.
Водночас, представником позивача зазначається, що при наданні аналізу існуючим у позивача реальним витратам пов'язаним з відновлювальним ремонтом транспортного засобу слід виходити з тих письмових доказів, які були надані ним для підтвердження понесених витрат.
Згідно із вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Надаючи оцінку товарним чекам наданим позивачем на підтвердження понесених ним витрат, суд звертає увагу на доводи представника відповідачки щодо відсутності в них достатньої інформації, яка свідчила б про те, що перелічені в них товари та послуги дійсно були придбані позивачем для ремонту його транспортного засобу, однак суд не погоджується із такими доводами оскільки враховує, що відомості про придбані товари та послуги зазначені в чеках не суперечать переліку деталей/запчастин автомобіля позивача які потребували заміні/ремонту наявним в інших письмових доказах у справі, зокрема у висновку автотоварознавчого дослідження № 159 від 18 червня 2016 року та акті огляду № 159 від 18 липня 2016 року складених експертом-автотоварознавцем ОСОБА_11 Автозапчастини та послуги були придбані протягом серпня, вересня та жовтня 2016 року, тобто протягом трьох місяців з часу коли сталося ДТП.
Сторонами не оспорюються ті обставини, що 16 липня 2016 року автомобіль НОМЕР_3, внаслідок ДТП винуватцем якого є відповідачка дійсно зазнав механічних ушкоджень, а на початку жовтня 2016 року був повністю позивачем відремонтований, а також не оспорюється перелік ушкоджень та деталей транспортного засобу позивача, що потребували ремонту/заміни.
Факт того, що представлені позивачем товарні чеки дійсно були видані йому при придбанні зазначених в них автозапчастин, деталей, та послуг, підтверджується поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків які під присягою зазначили, що вказані чеки дійсно були видані ними, зазначені в них товари та їх вартість вказані вірно, отримував товари та розраховувався за них безпосередньо позивач.
Пояснення свідків суд приймає як правдиві, такі, що узгоджуються з іншими наданими доказами по справі, та не вбачає особистої зацікавленості свідків в результатах розгляду справи.
Доказів про те, що автомобіль позивача був учасником іншого ДТП ( не за участю автомобіля відповідачки), внаслідок якого у його автомобіля також виникли б такі ж пошкодження суду не надано.
Аналогічна правова позиція наведена ВСУ в постанові від 01 червня 2016 року по справі № 6-927цс16.
Згідно з ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.2 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано квитанцію від 06 квітня 2018 року про сплату позивачем 15 136,00 грн. адвокату ОСОБА_2 за договором від 23 серпня 2016 року, договір на надання правової допомоги від 23 серпня 2016 року, за яким позивач уповноважив адвоката ОСОБА_2 скласти позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП та представляти інтереси позивача в Словянському міськрайонному суді, а адвокат ОСОБА_2 зобовязався виконати свої обовязки відповідно до вимог діючого законодавства та даного договору. Пунктом 4 цього договору визначено оплату клієнтом виконавцю його послуг із розрахунку 40% від мінімальної заробітної плати за кожний час роботи адвоката. На підтвердження вартості таких послуг наданий розрахунок часу роботи адвоката ОСОБА_2 по договору від 23 серпня 2016 року, та акт приймання передання професійної правничої допомоги від 06 квітня 2018 року, за яким сторони оцінили вартість правничої допомоги у 15 136,80 грн., що відповідає розрахунку часу та вартості роботи адвоката (а.с. 77, 233, 234, 235).
З урахуванням наведеного, суд вважає, що обсяг допомоги позивачу є доведеним, а розмір витрат на правничу допомогу співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на їх виконання, обсягом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони. Клопотання іншої сторони щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, до суду не надходило.
Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно із розясненнями викладеними в п. 36 Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).
Загальний розмір сплаченого позивачем судового збору з урахуванням уточнених позовних вимог становить 1 166,8 грн. (Т. 3 а.с. 19, 19 а, Т. 4 а.с. 2).
Розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу становить - 15 136,80 грн. (Т. 3 а.с. 235).
Суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 361,71 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 4692,40 грн. оскільки позов задоволений частково.
Так, сума задоволених вимог від суми вимог позивача становить 31 %, отже 361,71 грн. становить 31 % від суми 27 744,18 грн., а 4 692,40 грн. від суми 15 136,80 грн.
На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 15,16, 23, 25, 1166, 1167, 1188, 1194 Цивільного Кодексу України, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 4, 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263-265, 268, 280,281, 355 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю третьої особи приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_6, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП: НОМЕР_7, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу в розмірі - 27 744 грн. 18 коп., судовий збір в розмірі 361 грн. 71 коп. та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 4 692 грн. 40 коп., а всього 32 798 (тридцять дві тисячі сімсот девяносто вісім) грн. 29 коп.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення виготовлено 23 листопада 2018 року.
Суддя Словянського
міськрайонного суду ОСОБА_13