Ухвала

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 462/2633/16-ц

провадження № 61-36068св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова у складі судді Ліуша А. І. від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М., від 01 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що з 05 жовтня 2010 року до 02 грудня 2014 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_5, під час якого на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 2011 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, була придбана квартира АДРЕСА_1.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу покупець ОСОБА_8 стверджує, що грошові кошти, які вона сплачує за квартиру, є її особистою власністю, оскільки отримані у дарунок від її матері ОСОБА_6 згідно з договором дарування грошей від 02 вересня 2011 року у розмірі 45 000,00 грн.

Вважав, що в момент нотаріального посвідчення договору дарування грошей передача грошових коштів не здійснювалась та не зазначалось, що вони будуть передані у майбутньому, а у момент фактичної передачі коштів не укладалось жодних договорів внаслідок передачі вказаної суми. Також вважав, що цим договором дарування порушуються його права та законні інтереси, оскільки він укладався під час перебування відповідача у шлюбі та без його згоди.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір дарування грошей від 02 вересня 2011 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_8

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

До Верховного Суду від ОСОБА_4 поштою надійшла письмова заява про відмову від позову на підставі статті 408 ЦПК України, в якій позивач просив прийняти відмову від позову і закрити провадження у справі. Процесуальні наслідки відмови від позову заявнику зрозумілі.

Вивчивши матеріали цивільної справи та заяву про відмову від позову, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до пункту 4 частин першої, другої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Згідно з частиною другою статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв'язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Відповідно до статті 408 ЦПК України незалежно від того, за касаційною скаргою кого з учасників справи було відкрито касаційне провадження, у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони мають право укласти між собою мирову угоду з додержанням правил цього Кодексу, що регулюють порядок і наслідки вчинення цих процесуальних дій.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206 і 207 цього Кодексу, суд визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно закриває провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право у передбачених цим Кодексом випадках визнати нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині.

У зв'язку з поданням позивачем заяви про відмову від позову, яка відповідає вимогам статті 206 ЦПК України, суд касаційної інстанції приймає відмову позивача від позову, визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та закриває провадження у справі; підстав для неприйняття відмови позивача від позову не встановлено.

Керуючись статтями 206, 255, 408, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_4 про відмову від позову задовольнити.

Прийняти відмову ОСОБА_4 від його позову до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним.

Визнати нечинними рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк