Ухвала

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 753/15556/15-ц

провадження № 61-9274сво18

Верховний Суд у складі Об'єднаної Палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., Стрільчука В. А., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Міський Комерційний Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Міський Комерційний Банк», яка підписана представником Оберемком Романом Анатолійовичем, на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року у складі судді: Трусової Т. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2016 року у складі суддів: судді: Музичко С. Г., Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ПАТ «Міський Комерційний Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення надмірно сплачених грошових коштів в сумі 10 142,33 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 2012 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Міський Комерційний Банк». У січні 2015 року ОСОБА_3 звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників та на виконання вимог статті 44 КЗпП йому було виплачено вихідну допомогу в розмірі 10 142,33 грн. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року звільнення ОСОБА_3 з роботи визнано незаконним та поновлено на посаді, яку він займав до звільнення. Позивач вважав, що підстава, на якій відповідач набув 10 142,33 грн, відпала, зазначені кошти зберігаються у відповідача без достатньої правової підстави, а позивач зазнав збитків на вказану суму. Вимогу позивача про повернення безпідставно набутих коштів відповідач проігнорував, а тому кошти повинні бути стягнуті в примусовому порядку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києві від 03 листопада 2015 року позов ПАТ «Міський Комерційний Банк» до ОСОБА_3 про стягнення надмірно сплачених коштів залишено без задоволення.

Рішення мотивоване тим, що кошти, які ПАТ «Міський Комерційний Банк» просить повернути як надмірно сплачені, були набуті відповідачем на законних підставах, а тому підстав для їх повернення немає.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києві від 03 листопада 2015 року залишене без змін.

Ухвала мотивована тим, що вихідна допомога була виплачена на підставі статті 44 КЗпП а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, набуті за наявності правових підстав, не можуть бути витребувані відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

У жовтні 2016 року ПАТ «Міський Комерційний Банк», через представника Оберемка Р. А., подало касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києві від 03 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що до спірних відносин не застосовується стаття 1215 ЦК України, оскільки вихідна допомога, яка виплачена позивачу, не мала ознак добровільності за відсутності рахункової помилки з боку банку. Також ПАТ «Міський Комерційний Банк» вказує, що наказ, на підставі якого було здійснено виплату вихідної допомоги скасований рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року, і банк виплатив позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2018 року справу № 753/15556/15-ц передано на розгляд Об'єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала мотивована тим, що при розгляді цієї справи суди не встановили факт недобросовісності працівника та вважали цей факт недоведеним. І незважаючи на те, що після поновлення ОСОБА_3 на роботі підстава для виплати вихідної допомоги відпала (наказ, на підставі якого було здійснено виплату вихідної допомоги скасований рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року), суди попередніх інстанцій зробили висновок, що в силу статті 1215 ЦК України ці кошти не підлягають поверненню. Аналогічний підхід до застосування статті 1215 ЦК України висловлено Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду. Зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 лютого 2018 року у справі № 174/406/16-ц вказав, що «той факт, що працівник під час звільнення не повідомив роботодавця про те, що він є членом профспілки, не можна вважати недобросовісною поведінкою, яка вплинула на виплату йому вихідної допомоги, оскільки він не міг заздалегідь знати, що наказ про його звільнення буде в подальшому скасовано судом».

Натомість Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 359/5313/15-ц вказав, що «вирішуючи спір у частині зустрічних позовних вимог ДП «Украерорух» про стягнення матеріальної допомоги, апеляційний суд встановив, що матеріальну допомогу у розмірі 157 000 грн виплачено працівнику у зв'язку із її звільненням через скорочення штату. Однак після отримання вказаної матеріальної допомоги, Об'єднаної Палати звернулась до суду з позовом про поновлення її на роботі. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року ОСОБА_1 поновлено на роботі. Прийнявши до уваги, що ОСОБА_1 отримала матеріальну допомогу, а потім оскаржила у судовому порядку наказ, на підставі якого вона була виплачена, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, обґрунтовано виходив із недобросовісності дій ОСОБА_1 та наявності підстав для задоволення зустрічного позову ДП «Украерорух» про стягнення матеріальної допомоги. Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України в постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6?2711цс16».

Це дало можливість Верховному Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробити висновок про те, суд касаційної інстанції у різних палатах застосовує принципово різний підхід до вирішення схожих справ, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду подібних спорів Верховним Судом.

Верховний Суд у складі ОСОБА_1 Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з таких мотивів.

Суди встановили, що з 16 січня 2012 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Міський КомерційнийБанк» у службі з питань претензійно-позовної роботи з проблемною заборгованістю.

Наказом від 26 січня 2015 року № 52-П відповідача звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП.

На виконання наказу про звільнення на підставі статті 44 КЗпП ПАТ «Міський Комерційний Банк» виплатив ОСОБА_3 вихідну допомогу при звільнені, у розмірі 10 142,33 грн.

Наказом № 146 від 11 березня 2015 року на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року, відповідача поновлено на посаді керівника служби головного юрисконсульта служби з питань претензійної роботи з проблемною заборгованістю.

26 червня 2015 року ПАТ «Міський Комерційний банк» надіслало на адресу ОСОБА_3 повідомлення, відповідно до якого позивач просив відповідача, повернути надмірно сплачені кошти у розмірі 10 142,33 грн.

Відповідача було звільнено з посади згідно пункту 1 статті 40 КЗпП (зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) на підставі наказу від 26 січня 2015 року №52-П.

Така підстава звільнення вказує на неможливість відповідача жодним чином впливати (діями чи бездіяльністю) на прийняття роботодавцем відповідного рішення (на противагу такій причині звільнення як прогул, або звільнення за ініціативою робітника). Вихідна допомога була йому нарахована у зв'язку із звільненням та не потребувала від працівника додаткових дій, які можна було б вважати недобросовісними.

Крім того, виплата відповідачу вихідної допомоги здійснена позивачем відповідно до норм чинного законодавства та добровільно, при цьому відсутня рахункова помилка та недобросовісність відповідача.

Не зважаючи на те, що після поновлення ОСОБА_3 на роботі підстава для виплати вихідної допомоги відпала (наказ, на підставі якого було здійснено виплату вихідної допомоги скасований рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року), суди попередніх інстанцій зробили висновок, що в силу статті 1215 ЦК України ці кошти не підлягають поверненню.

Як свідчить аналіз оскаржених рішень при відмові у задоволенні позову суди зробили висновок, що виплата вихідної допомоги була проведена позивачем добровільно, на законних підставах, за відсутності рахункової помилки з його боку і недобросовісності з боку відповідача, тому передбачені цивільним законодавством підстави для її повернення відсутні.

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

У статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Аналогічні по своїй суті висновки по застосуванню статті 1215 ЦК України зроблені, зокрема, в:

- постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13;

- постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14;

- постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17;

- ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17;

- постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2018 року у справі № 174/406/16-ц;

- постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 березня 2018 року у справі № 517/186/17;

- постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 173/166/17,

- ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 524/2029/17;

- постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 473/2859/17;

- постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 501/2500/15-ц;

- постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2018 року у справі № 174/404/16-ц.

При розгляді справи № 753/15556/15-ц суди першої та апеляційної інстанцій не встановили факт недобросовісності працівника та вважали цей факт недоведеним.

Разом із тим у постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року у справі № 6?2711цс16 зроблено протилежний висновок. Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції статей 1212, 1215 ЦК України Верховний Суд України не погодився із висновками судів і зазначив, що за наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав (стаття 1215 ЦК України). Суди зазначених вимог закону не врахували, належним чином не з'ясували та не дали оцінки діям відповідача, який отримавши грошову допомогу, оскаржив наказ, на підставі якого вона була виплачена. У зв'язку із цим Верховний Суд України зробив висновок, що суди неправильно застосували норми статей 1212, 1215 ЦК України та статті 44 КЗпП України, що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 360-4 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Цей висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6?2711цс16, застосовано Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 359/5313/15-ц. Так, у постанові вказується, що «вирішуючи спір у частині зустрічних позовних вимог ДП «Украерорух» про стягнення матеріальної допомоги, апеляційний суд встановив, що матеріальну допомогу у розмірі 157 000 грн виплачено працівнику у зв'язку із її звільненням через скорочення штату. Однак після отримання вказаної матеріальної допомоги, Об'єднаної Палати звернулась до суду з позовом про поновлення її на роботі. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року Об'єднаної Палати поновлено на роботі. Прийнявши до уваги, що Об'єднаноїПалати отримала матеріальну допомогу, а потім оскаржила у судовому порядку наказ, на підставі якого вона була виплачена, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, обґрунтовано виходив із недобросовісності дій Об'єднаної Палати та наявності підстав для задоволення зустрічного позову ДП «Украерорух» про стягнення матеріальної допомоги. Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України в постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6?2711цс16».

Верховний Суд у складі ОСОБА_1 Касаційного цивільного суду вважає, що у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Сам факт оскарження у судовому порядку наказу про звільнення з посади згідно пункту 1 статті 40 КЗпП (зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) не може свідчити про недобросовісність дій особи.

У зв'язку з наведеним Верховний Суд у складі ОСОБА_1 Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному в постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року у справі № 6?2711цс16.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Тому Верховний Суд у складі ОСОБА_1 Касаційного цивільного суду вважає вважає, що очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застоування статті 1215 ЦК України, для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Керуючись частиною п'ятою статті 403, статтею 404, підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, Верховний Суд у складі ОСОБА_1 Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 753/15556/15-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Міський Комерційний Банк» до ОСОБА_3 про стягнення надмірно сплачених коштів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

В. А. Стрільчук

М. Є. Червинська