Справа № 357/6607/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 вересня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бондаренко О. В. ,

при секретарі Бондаренко Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :
15.06.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою в якій просила встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконані обов`язку військової служби 15.02.2015 року в с. Широкине Новоазовського району Донецької області Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона являлась матір`ю ОСОБА_2 . З початку збройної агресії Російської Федерації на сході України, ОСОБА_2 , будучи завзятим патріотом, хотів добровільно взяти участь у захисті своєї Батьківщини. Так, у травні 2014 року він пішов добровольцем в ряди Національної гвардії України. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ МВС України (по стройовій частині) від 16.06.2014 року №120 відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» ОСОБА_2 було зараховано для проходження служби у військовому резерві, уклав контракт про проходження служби у військовому резерві Національної гвардії України строком на п`ять років. Згідно Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ МВС України (по стройовій частині) від 16.06.2014 року №120, старшину запасу ОСОБА_2 було зараховано в списки особового складу частини та на всі види забезпечення. Згідно Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ МВС України (по стройовій частині) від 25.06.2014 року №127, старшину резерву ОСОБА_2 було призначено старшим кулеметником 1-го відділення 2-го взводу охорони спеціального призначення роти охорони спеціального призначення 2-го батальйону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України. Після зарахування в списки особового складу військової частини № НОМЕР_1 він проходив перепідготовку в с. Нові Петрівці, Вишгородського району, Київської області, звідки 01.07.2014 року був направлений у службове відрядження на Схід України. З літа 2014 року ОСОБА_2 брав участь в бойових діях на Сході України. Під час виконання службових обов`язків ОСОБА_2 виявив мужність і самовідданість, особливо під час службово-бойових завдань у районі м. Попасна Луганської області, м. Іловайськ Донецької області. 10.02.2015 року разом з батальйоном ОСОБА_2 відправився до Маріуполя Донецької області, де отримав звістку, що його побратими потрапили в засідку. Так, 15.02.2015 року близько 18 години 00 хвилин ОСОБА_2 у складі групи під час виконання бойового завдання щодо підтримки механізованих підрозділів Збройних Сил України, зокрема під час руху військових колон поблизу с. Широкине Новоазовського району Донецької області, допомагав звільнити товаришів по службі. Як результат, отримав сліпе кульове вогнепальне поранення голови, внаслідок чого загинув на місці події. Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 16.02.2014 року №623, довідкою про причину смерті від 16.02.2014 року №623 та свідоцтвом про смерть від 24.02.2015 року серії НОМЕР_2 , «сліпе кульове вогнепальне поранення голови з пошкодженням речовини мозку», отримане під час виконання бойового завдання старшиною ОСОБА_2 , послужило причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до постанови Військово-лікарської комісії ГУ МВС України в Київській області щодо встановлення причинного зв`язку поранення, що призвело до смерті, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби від 25.05.2015 року №26, «Сліпе кульове вогнепальне поранення голови з пошкодженням речовини мозку» ОСОБА_2 стало причиною його смерті. Крім того, дана постанова Військово-лікарської комісії ГУ МВС України в Київській області встановлює, що таке поранення і вищевказана причина смерті пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Відповідно витягу з наказу командира в/ч № НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 28.05.2015 року №121 старшину 4 роти спеціального призначення батальйону спеціального призначення (резервного батальйону) ОСОБА_2 , який загинув 15.02.2015 року поблизу с. Широкине Новоазовського району Донецької області, було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 05.06.2015 року вона отримала посвідчення члена сім`ї загиблого військовослужбовця серії НОМЕР_3 , видане Управлінням соціального захисту населення Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, що дає право користуватися відповідними пільгами, встановленими законодавством України, як для членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісті під час проходження військової служби. Указом Президента України «Про відзначення державними нагородами України» від 28.06.2015 року №365/2015 старшину ОСОБА_2 «за особисту мужність і високий професіоналізм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі» було нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня (посмертно). Отже, саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією її син загинув поблизу с. Широкине Новоазовського району Донецької області України 15.02.2015 року. Вважаю, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя її сина, передбачене статтею 27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Встановлення вказаного факту буде породжувати юридичні наслідки виникнення права на справедливу компенсацію з боку Російської Федерації, як держави-агресора.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, проте надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, заяву підтримує в повному обсязі та проситла заяву про встановлення факту задовольнити.

Міністерство соціальної політики України повідомлене про слухання справи належним чином, до суду подали клопотання про розгляд справи у відсутності представника Міністерства.

Представник Російської Федерації до суду не з`явився, через Посольство вказаної держави був повідомлений належним чином про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є громадянкою України, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Зарваниця Теребовлянського району, Тернопільської області, зареєстрована та проживає в м. Біла Церква, що підтверджується даними паспорту громадянина України та є матір`ю померлого ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 від 01.11.1966 року (а.с.28).

16.06.2014 року ОСОБА_2 підписав контракт про проходження служби у військовому резерві з командиром військової частини НОМЕР_1 Північного територіального управління Національної гвардії України (а.с.30-31).

Як вбачається з Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ від 16.06.2014 року №120 (а.с.29) ОСОБА_2 було зараховано в списки особового складу частини та на всі види забезпечення, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» нижчепойменованих громадян України, які зараховані для проходження службу у військовому резерві, укласти контракт про проходження служби у військовому резерві Національної гвардії України строком на 5 років.

З Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України №127 від 25.06.2014 року (а.с.32) вбачається, що призначено відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2014 року №19о/с нижчепойменованих резервістів служби у військовому резерві призначено на посади старшину резерву ОСОБА_2 старшим кулеметником 1-го відділення 2-взводу охорони спеціального призначення роти охорони спеціального призначення 2-го батальйону спеціального призначення. Підстава: Рапорт першого заступника командира 2-го батальйону спеціального призначення начальника штабу підполковника резерву ОСОБА_3 від 19.06.2014 року.

Згідно довідки Міністерства внутрішніх справ України Національної гвардії України в/ч 3027 №359 від 31.07.2014 року (а.с.32) старшина ОСОБА_2 дійсно знаходився в службовому відрядженні на Сході України у розпорядженні керівника антитерористичної операції СБ України для участі в антитерористичній операції з 01.07.2014 року по теперішній час (витяги з наказу не видаються на руки у зв`язку з тим, що накази про вибуття (прибуття) особового складу в/частини мають гриф з обмеженим доступом).

Факт загибелі ОСОБА_2 підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №623 від 16.02.2015 року з якого вбачається, що датою смерті останнього є ІНФОРМАЦІЯ_2 , а причинами смерті сліпе кульове вогнепальне поранення голови з пошкодженням речовини головного мозку (а.с.103), довідкою від 16.02.2015 року про причину смерті (додаток до форми №106/0 №623, видається для поховання), причина смерті ОСОБА_2 сліпе кульове вогнепальне поранення голови з пошкодженням речовини головного мозку (а.с.103-104), а також свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 24.02.2015 року (а.с.105).

Указом Президента України від 27.06.2015 року №365/2015 ОСОБА_2 посмертно нагороджено орденом «За мужність» III ступеня (а.с.108-112).

Заявник, як мати загиблого, ОСОБА_2 , отримала посвідчення серії НОМЕР_3 від 05.06.2015 року члена сім`ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби (а.с. 107).

З Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №121 від 28.05.2015 року (а.с.95) виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю (з загибеллю)старшину ОСОБА_2 , старшину 4 роти спеціального призначення батальйону спеціального призначення (резервного батальйону), який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у селі Піщана Білоцерківського району Київської області та прийнятий на службу у військовому резерві 16.06.2014 року наказом командира частини від 16.06.2014 року №120, 11.02.2015 року призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період наказом командира частини від 11.02.2015 року №34, загинув 15.02.2015 року поблизу село Широкине Новоазовського району Донецької області під час проведення антитерористичної операції.

Постаново Військово-лікарської комісії ГУ МВС України в Київській області від 25.05.2015 року (а.с.106) встановлено, що поранення ОСОБА_2 , 1966 року народження «Сліпе кульове вогнепальне поранення голови з пошкодженням речовини головного мозку», що призвело до смерті, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.

Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно із ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів.

Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України).

До повноважень Верховної ради України, відповідно до п.9 ч.1 ст.85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Відповідно до статті 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»», від 21.04.2015 №337-VIIIзазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм.

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року було прийнято Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території " ( далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (ст. 1 названого Закону зі змінами та доповненнями).

Також, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер -війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права».

Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.

Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами ч.3ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме в тому числі частини Донецької області, де загинув син заявниці. У бойових діях регулярних військ Російської Федерації в селі Широкине Донецької області, і саме цим військам протистояли військові Збройних сил України, що відносились в тому числі і до складу сил та засобів, що належали до відання військової частини НОМЕР_1 в яких, зокрема, і проходив військову службу ОСОБА_2 .

Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_2 при виконанні обов`язку військової служби 15.02.2015 року в селі Широкине Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст. ст. 259, 263-265, 273, 293, 315-319, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконані обов`язку військової служби 15.02.2015 року в с. Широкине Новоазовського району Донецької області Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його вкладення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

СуддяО. В. Бондаренко