Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 760/25695/14-ц

провадження № 61-16513св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторії Юріївни,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А., від 17 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 25 жовтня 2007 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») був укладений договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором того ж дня між тими ж самими особами був укладений договір застави транспортних засобів, предметом якого є вантажний автомобіль MAN, модель TGM 18.280, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який належить йому на праві приватної власності.

08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договору уступки передав право вимоги за кредитним договором публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»).

У червні 2013 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з нього та поручителів - приватного підприємства «М.А.И» і ОСОБА_6 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 045 616,84 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 листопада 2013 року стягнуто з відповідачів у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором, яке надалі скасовано рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 09 липня 2014 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

07 квітня 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. вчинив виконавчий напис, за яким звернуто стягнення на вантажний автомобіль марки MAN, модель TGM 18.280, 2007 року випуску, тип ТЗ вантажний рефрижератор, номерний знак НОМЕР_1, який належить йому на праві власності.

Позивач вважав, що виконавчий напис вчинено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки він не отримував письмову вимогу банку про усунення порушення, а заборгованість за кредитним договором не є безспірною, тому просив визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва у складі судді Козленко Г. О. від 04 березня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. від 07 квітня 2014 року, яким звернуто стягнення на вантажний автомобіль марки MAN, модель TGM 18.280, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві власності ОСОБА_4 Стягнуто з приватного нотаріуса Київського міськогонотаріального округу Ярощук В. Ю. на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що вказана у виконавчому написі сума заборгованості за кредитним договором не є безспірною. Крім того, немає підтвердження направлення позивачу вимоги про усунення порушень зі сплати кредитної заборгованості та отримання ним такого повідомлення.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» судовий збір у розмірі 4 019,40 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позов ОСОБА_4 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, пред'явлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у позові.

Дійшовши висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 та враховуючи те, що ПАТ «Дельта Банк» за подачу апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 4 019,40 грн, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вказана сума судового збору підлягає стягненню з позивача.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його позову. Вказував на те, що підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є недотримання приватним нотаріусом чинного законодавства при вчиненні виконавчого напису, тобто його позов не стосується порядку виконання кредитних зобов'язань.

Так, при вчиненні виконавчого напису від 07 лютого 2014 року, приватний нотаріус не пересвідчилась про відсутність спору між стягувачем - ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 на час пред'явлення вимоги, чим порушив вимоги статті 88 Закону України «Про нотаріат» та пунктів 1.2, 3.1, 3.2 Глави 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Крім того, Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса не передбачено.

Також вказував на те, що суд апеляційної інстанції, стягуючи з нього на користь ПАТ «Дельта Банк» судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 4 019,40 грн, не врахував, що ПАТ «Дельта Банк» за подачу апеляційної скарги мало сплатити судовий збір у розмірі 267,96 грн, однак банк сплатив судовий збір у розмірі, який не передбачений Законом України «Про судовий збір», а саме 4 019,40 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

У квітні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У справі, що переглядається, судами установлено, що 25 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит у розмірі 133 897 швейцарських франків на строк до 24 жовтня 2011 року включно, а позичальник зобов'язується повернути банку кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 8,4 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 25 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір застави транспортних засобів, відповідно до якого ОСОБА_4 передав у заставу банку транспортний засіб - автомобіль марки MAN, модель TGM 18.280, 2007 року випуску, тип ТЗ вантажний рефрижератор, номерний знак НОМЕР_2, який є власністю ОСОБА_4

08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договору уступки прав вимог передав свої права вимоги за кредитними договорами ПАТ «Дельта Банк», внаслідок чого останній набув права кредитора у зобов'язаннях за договором про надання споживчого кредиту 25 жовтня 2007 року.

25 лютого 2014 року ПАТ «Дельта Банк» була направлена досудова вимога ОСОБА_4 про повернення боргу за вищевказаним кредитним договором.

26 березня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. з заявою про вчинення виконавчого напису на договорі застави транспортних засобів від 25 жовтня 2007 року, який укладений на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 25 жовтня 2007 року.

07 квітня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на рухоме майно предмета застави, а за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна задовольнити вимоги ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 1 330 513,39 грн.

Звертаючись до суду з позовними вимогами до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., ОСОБА_4 просив визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, з тих підстав, що він не отримував письмову вимогу банку про усунення порушення, а заборгованість за кредитним договором не є безспірною.

За змістом статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупередженний та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних та оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 3 ЦПК України 2004 року визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 30 ЦПК України 2004 року визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Таким чином, виходячи з сукупного аналізу вказаних положень законодавства, вбачається, що відповідачем є особа, внаслідок рішень, дій чи бездіяльності якої було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси позивача, який звернувся за судовим захистом.

Виходячи з принципу диспозитивності, що закріплений в статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає суб'єктний склад сторін спору, заявляючи свої вимоги до тієї особи, яка призвела до порушення такого права.

При цьому, стаття 33 ЦПК України 2004 року визначає, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Вказана норма узгоджується з положеннями статті 11 ЦПК України 2004 року, згідно якої суд розглядає справи в межах заявлених при зверненні до суду вимог.

Відповідно до статті 4 ЦПК України 2004 року, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Таким чином, особа, яка звертається до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспореного права або інтересу повинна заявити позовні вимоги, які відповідають змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням. При цьому, такі позовні вимоги повинні бути пред'явлені до тієї особи, рішення, дії чи бездіяльність якої призвела до порушення права, оскільки лише в такому випадку обраний спосіб захисту права вважатиметься ефективним.

Так, відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа.

За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства.

Таким чином, справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів.

Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача.

Всупереч зазначеного, ОСОБА_4, звертаючись з цим позовом до суду, визначив відповідачем нотаріуса, а не стягувача по виконавчому напису - ПАТ «Дельта Банк».

Також позивач не звертався до суду з клопотанням про заміну первісного відповідача належним відповідачем - ПАТ «Дельта Банк» або про залучення до участі його у справі як співвідповідача, а пред'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Установивши, що позов ОСОБА_4 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, пред'явлено до неналежного відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про його відмову.

Доводи ОСОБА_4 про те, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. є належним відповідачем у справі, оскільки він не пред'являв вимог до стягувача, є безпідставними, оскільки перевірка дотримання нотаріусом вимог закону при вчиненні виконавчого напису неможлива без залучення до участі у справі стягувача - ПАТ «Дельта Банк», так як саме він звертався до нотаріуса з проханням вчинити виконавчий напис, який позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню.

Суд апеляційної інстанції процесуально не наділений повноваженнями щодо залучення до участі у справі осіб, які не були залучені сторонами до участі у справі у суді першої інстанції.

При цьому слід зазначити, що відмова у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., не позбавляє права ОСОБА_4 пред'явити позов до належного відповідача.

Разом із тим, не можна погодитись з висновком суду про стягнення з позивача на користь ПАТ «Дельта Банк» судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги, у розмірі 4 019,40 грн.

Так, відповідно до положень пункту 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням.

Згідно з частиною першою статті 88 ЦПК України 2004 року стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до частини частині п'ятій статті 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки ПАТ «Дельта Банк» є особою, яка брала участь в апеляційному перегляді справи і судом апеляційної інстанції констатовано порушення прав банку оскаржуваним рішенням, наслідком чого стало його скасування та відмова у позові, банк має право на компенсацію за рахунок позивача передбачених законом грошових коштів, сплачених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному порядку.

Разом із тим, визначаючи розмір судового збору, який підлягає стягненню з позивача на користь ПАТ «Дельта Банк», суд апеляційної інстанції не врахував таке.

Згідно з підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду встановлено ставку судового збору у розмірі - 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви, скарги.

Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», судам роз'яснено, що при пред'явленні позову про визнання виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави таким, що не підлягає виконанню, а також позову про визнання недійсним кредитного договору, договорів іпотеки, застави, поруки без застосування наслідків їх недійсності розмір судового збору обчислюється із ставок, встановлених законом за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, оскільки такі вимоги не є майновими та не підлягають грошовій оцінці.

Зі змісту позовної заяви, яку розглянуто судом першої інстанції з ухваленням судового рішення, заявлено одну позовну вимогу немайнового характеру про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позивач при зверненні до суду першої інстанції сплатив судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Отже, за подачу апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» мало сплатити судовий збір у розмірі 267,96 грн (243,60*110 %), однак сплатило судовий збір у розмірі 4 019,40 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» у разі внесення судового збору в більшому розмірі ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила.

Тому ПАТ «Дельта Банк» не позбавлено права звернутися до суду апеляційної інстанції з відповідною заявою про повернення надмірно сплаченого судового збору.

За таких обставин, рішення апеляційного суду в частині вирішення питання про розподіл судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги, у розмірі 267,96 грн. В іншій частині рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2017 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги, у розмірі 267,96 грн.

В іншій частині рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта