Справа № 487/4999/17
Провадження № 2/487/446/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2018 року Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді - Кузьменко В.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Полінкевич К.Г.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину,

в с т а н о в и в:

20.09.2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому просила стягувати з ОСОБА_3 на її користь 1/2 частину додаткових витрат на дитину - ОСОБА_4, а саме 17409,50 гривень.

Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач напротязі 12 років участі у вихованні та утриманні дитини не приймає. Син навчається у ЗОШ №35 м. Миколаєва, відвідує курси англійської мови, які є платними, крім того є постійні витрати по школі, що складають за навчальний рік 1170 грн. Крім того, існують витрати на одяг, придбання меблів, телефону, навушників для особистого використовування у лінгвістичному кабінеті, ремонт особистого ноутбука сина, канцелярських товарів та підручників. Також вона понесла витрати на лікування зубів сина в стоматологічній клініці за період з квітня 2016 року по серпень 2017 року. Крім того, син потребує двічі на рік обстеження у лікаря кардіолога. З народження лікарями було встановлено діагноз - відкрите овальне вікно та додаткова хорда в області лівого шлуночка.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду письмові пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що він добровільно надавав кошти на утримання сина. Аліменти в судовому порядку позивачка не стягувала до серпня 2017 року, що свідчить про повну домовленість сторін з приводу утримання дитини та його добровільне виконання батьківських обов'язків. Що стосується витрат по школі, витрат на придбання одягу, взуття, телефону, фурнітури до нього, навушників та ремонту особистого ноутбука сина, вважає, що дані витрати повинні охоплюватися саме аліментами, а не додатковими витратами, оскільки такі витрати не є особливими. Зазначені витрати відповідач розуміє як побутові й такі, що забезпечують потреби та дозвілля дитини, а тому не можуть відноситись до категорії особливих. Що стосується лікування сина , то вважає, що дані витрати є дійсно додатковими та визнає, що вони повинні розподілятися між батьками, але ним надавались кошти позивачу , про які з незрозумілої причини позивач вирішила не повідомляти суд. Крім того, його фінансове становище суттєво погіршилось, оскільки на даний час він перебуває на обліку в службі зайнятості, на його утриманні знаходяться троє неповнолітніх дітей та дружина.

03.08.2018 року позивачкою надано письмові пояснення, щодо правової позиції відповідача, в яких вона зазначила, що відповідач починаючи з 2007 року не займався вихованням дитини, не спілкувався з нею. Що стосується тверджень відповідача про те, що він тривалий час сплачує їй додаткові втрати на дитину, та як доказ надав квитанції, то надані відповідачем квитанції лише підтверджують їх епізодичність, але ніяк не постійні виплати. Відповідач не надав жодної квитанції, яка б підтверджувала б те, що він витрачав додаткові грошові кошти на дитину про витрати на дитячий садочок, нині витрати по школі та гуртки, на придбання ліків, спеціальний медичний і звичайний догляд за дитиною, її побутове обслуговування, санаторно-курортне лікування виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами. Тому всі копії квитанцій слід вважати за призначенням, як аліментні виплати. Ніякої іншої матеріальної підтримки з боку відповідача ніколи не було, грошей особисто їй він не надавав.

Вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 17.01.2007 року, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 27.01.2010 року Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №13. В шлюбі у сторін 07.07.2005 року народився син - ОСОБА_4, дитина після розірвання шлюбу залишилась проживати разом з матір'ю, на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.09.2017 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення нею повноліття.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в ч. 2ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України.

Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення ними повноліття.

Згідно ст. 185 Сімейного Кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відповідно до п. 18Постанови пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, звернуто увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично понесені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Аналіз положень ст. 185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину, суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі.

Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ходить на курси з англійської мови, про що свідчать копії квитанцій.

Статтею 76, ч. ч. 1, 3 ст.77, 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивачкою надано суду докази, які підтверджують понесені нею додаткові витрати на навчання та лікування сина - ОСОБА_4 (копії квитанцій, акт виконаних робі ПП "АЛКІД" від 29.08.2017 року, акт виконаних робіт ТОВ "Центр Сімейної Стоматології" № 53 від 04.09.2017 року). Зазначені витрати не є повсякденними і не охоплюються питанням стягнення аліментів, які відповідач зобов'язаний сплачувати згідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.09.2017 року, тому підлягають стягненню з відповідача як додаткові витрати на дитину.

Однак суд вважає безпідставною вимогу позивача щодо стягнення з відповідача витрат на одяг та взуття, витрат на придбання меблів, подушки ортопедичної з наволочкою, засобів особистої гігієни, витрат на придбання телефону, навушників для особистого використовування у лінгвістичному кабінеті, ремонт особистго ноутбука сина, витрат на канцелярські товари та підручники, так як дані витрати не відносяться до додаткових.

Таким чином, вирішуючи спір щодо стягнення додаткових витрат на утримання дитини, суд враховує вказані вище обставини та досліджені докази, що містяться в матеріалах справи, зазначає, що позивачем доведено у судовому засіданні наявність таких витрат, але у меншому розмірі.

Відповідно до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тому позовні вимоги про стягнення додаткових витрат про оплату курсів з англійської мови згідно квитанції №45 від 05.03.2014 року на суму 600 грн. за період березень 2014 р. - травень 2014 р. та квитанції №6 від 10.09.2014 року на суму 880 грн. за період вересень 2014 р. - грудень 2014р. не підлягають задоволенню, так як позивачкою пропущено строк позовної давності.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати , пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тобто, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 314,80 грн. (7782,60 грн. х 704,20 грн. : 17409,50 грн.)

Керуючись ст.ст. 76, 81, 141, 259, 263-268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, адреса реєстрації : АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_2, додаткові витрати на дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сумі 7782 (сім тисяч сімсот вісімдесят дві) гривні 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, адреса реєстрації : АДРЕСА_1, в дохід держави судовий збір у розмірі 314 (триста чотирнадцять) гривень 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області.

Згідно з п.п.15.5 п.15 ч.1 перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається учасниками справи до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва.

У разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, апеляційна скарга подається у той же строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Суддя Заводського районного суду

м. Миколаєва В.В.Кузьменко