Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/1999/17 Головуючий у 1-й інст. Савицька Л. Й.
Категорія 49 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Микитюк О.Ю., Шевчук А.М.
з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №285/1999/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю органів опіки і піклування Новоград-Волинської міської ради та Овруцької райдержадміністрації Житомирської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня 2018 року, яке ухвалено суддею Савицькою Л.Й. у м.Новоград-Волинському

встановив:
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом в якому просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 20 травня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новоград-Волинському реєстраційної служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області та залишити на подальше проживання з ним спільного з відповідачем сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вони з відповідачем мають різні погляди на права та обов`язки подружжя, між ними відсутні спільні інтереси та порозуміння під час вирішення сімейних проблем. Вважає, що їх шлюб остаточно припинив існування, поновлення подружніх відносин неможливе. Зважаючи на нестійкий психологічний стан відповідачки та постійне зловживання спиртними напоями, позивач просив визначити подальше місце проживання неповнолітнього сина з батьком.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня 2018 року вказаний позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 20.05.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новоград-Волинському реєстраційної служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 156. Місце проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначено з батьком - ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дитини, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове рішення, яким визначити місце проживання спільного з позивачем сина ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_2 . Рішення в частині розірвання шлюбу залишити без змін.

На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції враховано лише висновок служби у справах дітей Овруцької райдержадміністрації Житомирської області про доцільність проживання малолітньої дитини з батьками позивача бабусею та дідусем. При цьому, судом не було враховано, що апелянт також створила належні умови для проживання дитини, має позитивні характеристики з місця служби у Збройних силах. Апелянт зазначає, що вона в змозі забезпечити сину всі необхідні умови для життя, психологічного та фізичного розвитку. При ухваленні рішення судом не повно з`ясовані обставини справи, а твердження про зловживання відповідачем спиртними напоями є безпідставним та необґрунтованим.

В судовому засіданні відповідач апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.
Позивач та його представник заперечили щодо задоволення апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2015 по 2018 рік та є батьками малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18).
Відповідно до висновку Служби у справах дітей Овруцької райдержадміністрації Житомирської області від 07.11.2017 року про доцільність проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьками позивача (рідними бабусею та дідусем дитини) в АДРЕСА_1 , на час коли батько хлопчика ОСОБА_1 перебуватиме та проходитиме службу в зоні АТО, вбачається, що за вищевказаною адресою для дитини створені всі належні умови, проживає дитина у комфорті, отримує необхідний догляд, забезпечена необхідним одягом, корисними продуктами. На час коли батько перебуватиме на службі, проживання з бабусею ОСОБА_6 та дідусем ОСОБА_7 , буде відповідати інтересам дитини. Вказані обставини також підтверджуються актом обстеження сім`ї від 11.10.2017 року, який додано до вказаного висновку (а.с.66,67).
Згідно довідки про доходи за період з березня по серпень 2017 року встановлено, що відповідач ОСОБА_2 отримує стабільний високий дохід, є військовослужбовцем та військовозобов`язаною (а.с.45,46).
Відповідно до службової характеристики від 08.06.2017 року та від 17.08.2017 року, ОСОБА_2 за місцем роботи у в/ч польової пошти НОМЕР_1 , зарекомендувала себе тільки з позитивного боку (а.с.47,49).
Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов по місцю проживання ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 від 27.09.2017 року, відповідач орендує квартиру за вищевказаною адресою та створила всі належні умови для проживання дитини ОСОБА_5 (а.с.50, 78).
В свою чергу, позивач, згідно довідки про доходи від 15.11.2017 року, має стабільний та високий заробіток, який з травня 2017 року по жовтень 2017 року склав 72 447,17 грн. (а.с.84).
Відповідно до службової характеристики від листопада 2017 року, ОСОБА_1 є командиром взводу ГРВ 1 механізованого батальйону, зарекомендував себе як сформований командир, спроможний швидко та якісно виконувати накази командирів (а.с.83).
Як вбачається зі змісту висновку органу опіки та піклування Овруцької райдержадміністрації від 29.12.2017 року про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з травня 2017 року малолітній син сторін ОСОБА_3 проживає разом з бабусею ОСОБА_6 та дідусем ОСОБА_7 в с. Дубовий Гай Овруцького району. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов, який склала місцева служба у справах дітей м. Новограда-Волинського від 23.05.2017 року, мати хлопчика, сама віддала дитину бабусі ОСОБА_6 у присутності членів комісії, котрі були викликані бабусею, у зв`язку з неадекватними діями матері відносно малолітнього ОСОБА_3 , оскільки вона була у нетверезому стані, що зафіксовано в акті обстеження від 23.05.2017 року (а.с.96).
19 грудня 2017 року відбулось засідання комісії з питань захисту прав дитини, де слухалось питання визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , 2015 року народження, після розлучення батьків, в присутності батька дитини позивача по справі, та матері відповідачки по справі, а також бабусі ОСОБА_6 , котра нині виховує малолітнього. Як з`ясувалося, мати дитини ОСОБА_8 , відвідувала сина декілька разів, однак на пропозицію бабусі забрати дитину, вона відмовилася, спираючись на графік роботи та зайнятість. Як пояснив батько хлопчика, мати ОСОБА_8 має проблеми з алкоголем, в такий період її поведінка становить загрозу життю та здоров`ю дитини: стверджує, що хоче покінчити життя самогубством, а тому він боїться, що з дитиною може щось статись, якщо він буде жити з матір`ю. Таким чином, виходячи з вищевикладеного та беручи до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає, що малолітній ОСОБА_9 повинен проживати з батьком ОСОБА_1 , оскільки це буде відповідати інтересам дитини (а.с.96-97).
Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина сторін, суд першої інстанції виходив з того, що обоє батьків дитини є молодими здоровими працездатними особами та мають можливість забезпечити і надати усі необхідні умови для життя, гармонічного психологічного, фізичного та морального розвитку сина ОСОБА_3 . Проте, опираючись на висновки органу опіки та піклування та покази свідка - бабусі дитини ОСОБА_6 , котра нині виховує малолітнього ОСОБА_5 , враховуючи можливості сторін щодо повноцінної реалізації інтересів дитини, дійшов висновку про необхідність визначення подальшого місця проживання дитини з батьком, оскільки це як найкраще буде відповідати інтересам дитини.
Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.
Згідно з нормами ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1. ст..161 СК України).

Відповідно до ч.2 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного і соціального розвитку.
Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як вбачається зі змісту постанови Верховного суду України по справі №6-143цс13 від 05.02.2014 року зазначено, що відповідно до ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ОО 20.11.1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
З урахуванням вищевикладеного, встановивши під час розгляду справи, що батько дітей разом із своїми батьками протягом останнього року виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї та маючи постійний дохід та житло, спроможний забезпечити сину кращі матеріально-побутові умови та умови для розвитку, дійшов обґрунтованого висновку, що інтересам сина ОСОБА_3 відповідає на даний час його проживання разом з батьком.
Крім того, під час апеляційного розгляду справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_3 , яку винаймала у власника ОСОБА_10 , не проживає через пожежу, яка сталась у даній квартирі ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно відповіді Новоград-Волинського міськрайонного відділу УДСУ з надзвичайних ситуацій у Житомирській області від 21.06.2018 року, ймовірною причиною пожежі могла стати необережність під час куріння відповідачки ОСОБА_2 , яка на момент виникнення пожежі перебувала у квартирі. На даний час відповідач винаймає кімнату в гуртожитку.
Таким чином, позбавлення дитини звичайного оточення та суттєве погіршення побутових умов негативно вплине на її психоемоційний стан.
Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно досліджено матеріали справи. Висновки суду в повній мірі відповідають найкращій реалізації інтересів малолітнього ОСОБА_5 .
Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Перевіривши справу в повному об`ємі, судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду та безпідставність приведених в апеляційній скарзі доводів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргуОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2018 року.

Головуючий: Судді: