П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року м. Київ

Справа № 361/4435/16-ц

Провадження: № 22-ц/824/3087/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2018 року, постановлену під головуванням судді Петришина Н.М., за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку НОМЕР_1 загальною площею 330, 2 кв.м., житловою площею 113, 6 кв.м. з відповідними господарськими будівлями та спорудами: літня кузня Б та огорожа N по АДРЕСА_1, а також на ? частину земельної ділянки, площею 0,1797 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, яка розташована по АДРЕСА_1.

У вересні 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони щодо надання в користування житлового будинку НОМЕР_1 з відповідним надвірними спорудами: літня кузня Б та огорожа N по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,1797 га, по АДРЕСА_1, та користування третіми особами (окрім ОСОБА_3 та ОСОБА_2) як для власних потреб та громадських потреб, так і для здійснення підприємницької діяльності.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову представник позивача зазначала, що в ході розгляду даної справи ОСОБА_2 стало відомо про те, що відповідач надала громадській організації «ТОНУС ПЛЮС» у користування частину спірного будинку. З інформації, отриманої позивачем в мережі Інтернет, з'ясувалося, що саме у будинку по АДРЕСА_1 вищевказана громадська організація проводить лікування та реабілітацію наркозалежних та алкозалежних осіб. Таке використання спірного майна, на думку позивача, значно погіршує його якості та властивості.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2018 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для вжиття додаткових заходів забезпечення позову, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на передчасне встановлення прав однієї із сторін на предмет спору, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Зазначала, що спірне майно, право власності на ? якого просить визнати за собою ОСОБА_2, належить йому та відповідачці ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, відповідачка не є єдиною власницею вказаного нерухомого майна та не має права одноосібно приймати рішення щодо розпорядження ним шляхом надання в користування будь-яким особам. Вказувала, що використання третіми особами спірного майна у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_2, може призвести до утруднення виконання ймовірного рішення суду про задоволення позову та подальше звернення позивача з позовами про виселення осіб із житлового будинку, який є предметом спору.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2- адвокат ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу задовольнити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду від 17 вересня 2018 року, неможливість одноосібного розпорядження відповідачем спірним майном та існування загрози знищення спірного нерухомого майна в результаті користування ним третіми особами.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, зазначала, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що використання спірного майна третіми особами може унеможливити виконання ймовірного рішення суду про задоволення позову. Відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що до заяви про забезпечення позову не було додано жодних належних та допустимих доказів ймовірного погіршення якості спірного майна у зв'язку з використанням його третіми особами, окрім того, у даній заяві не наведено обставин, які б вказували на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову та не надано доказів, які дають підстави вважати, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Також позивачем у заяві не було вказано, яке саме право позивача може бути порушене у разі відмови у застосуванні заходів забезпечення позову в обраний ним спосіб, та в чому полягає недостатньо ефективний захист інтересів позивача в межах пред'явлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з даним висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч. 1 ст. 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

За ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. А у пункті 4 даної постанови роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Як убачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання за собою права власності на ? частину житлового будинку НОМЕР_1 з відповідними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, а також на ? частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2016 року вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на майно, яке є предметом поділу.

Порушуючи питання про вжиття додаткових заходів забезпечення позову, позивач просив заборонити надання будь-яким третім особам (окрім позивача та відповідача у справі) у користування житлового будинку НОМЕР_1 з відповідними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, а також земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 як для власних та громадських потреб, так і для здійснення підприємницької діяльності.

Разом з тим, обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає заявленим позовним вимогам. Позивачем у заяві про забезпечення позову не було наведено жодних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони третім особам використовувати спірне нерухоме майно, може призвести до утруднення виконання у майбутньому ймовірного рішення суду про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для задоволення заяви про вжиття додаткових заходів забезпечення позову.

Зважаючи на викладене доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про те, що саме заборона надання у користування спірного майна третім особам може забезпечити реальне виконання та реалізацію рішення суду про визнання права власності на вказане майно, колегія суддів відхиляє з огляду на ту обставину, що на сьогодні не існує рішення суду про визнання за позивачем права власності на будь-яку частину спірного нерухомого майна, у позивача відсутні правовстановлюючі документи на таке нерухоме майно, а вимог про усунення перешкод у користуванні спірним нерухомим майном позивачем не заявлялося.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права при вирішення питання про забезпечення позову та підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2018 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

Д.Р. Гаращенко