АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1949/17 Номер провадження 22-ц/786/2087/18Головуючий у 1-й інстанції Сидоренко Ю. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого - судді-доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

переглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2018року, ухвалене суддею Сидоренком Ю.В., повний текст рішення складено - 02 липня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутаці та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з жовтня 2015 по 19 травня 2017 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області розглядався позов ОСОБА_4 до нього про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Підставою для подання позову ОСОБА_4 відносно нього стала публікація статті інтернет-виданням htt://роltаvа.tо/news/34937 «У міліції вимагають розслідування вбивства голови Миргородської народної ради». ОСОБА_4 стверджував, що в даній статті викладена інформація, де вказувалось, що ОСОБА_2 28 серпня 2015р. о 9 годині біля будівлі УМВС України в Полтавській області по вул. Пушкіна, 83 в місті Полтаві, висловив думку, що до вбивства ОСОБА_5 був причетний ОСОБА_4, генеральний директор ПрАТ «Миргородкурорт». 01.12.2016р. в судовому засіданні працівником ПрАТ «Миргородкурорт», свідком ОСОБА_6 було сказано, що після ознайомлення ОСОБА_4 з текстом статті інтернет-видання останній повідомив йому, що дане інтернет-видання опублікувало на своєму сайті інформацію з приводу того що в Полтаві біля приміщення УМВС України в Полтавській області відбувся мітинг (чи пікет) і на цьому мітингу відповідач по справі ОСОБА_2 зробив таку заяву, що ОСОБА_4 причетний до вбивства ОСОБА_5. Найближчим часом йому почали телефонувати керівництво, яке знаходиться в Києві, депутати обласної ради щодо розміщення інформації і йому доводилось постійно виправдовуватись. В перші дні поступало до десятка дзвінків. Дана інформація почалась обговорюватись в колективі. Заявник вказав, що причиною не обрання його депутатом обласної ради є поширення відповідачем завідомо неправдивої інформації. Після цієї розмови свідок ОСОБА_7 рекомендував йому звернутися до суду з відповідним позовом та вимагати спростувань та притягнення до цивільно-правової відповідальності та стягнення моральної шкоди. Реалізовуючи право гарантоване ст. 55 Конституції України, ОСОБА_4 24.09.2015р. звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до нього про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, в якому просив: 1. Визнати недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, а також негативною, тобто такою, в якій стверджується про порушення норм законодавства та неетичну поведінку в суспільному житті, інформацію про ОСОБА_4, яка порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації, поширену ним в присутності заступника начальника УМВС України в Полтавській області ОСОБА_8, журналістів та інших невідомих осіб, 28 серпня 2015р. о 9 годині біля будівлі УМВС України в Полтавській області по вул. Пушкіна, 83 в місті Полтаві, в якій висловив думку, що до вбивства ОСОБА_5 були причетні миргородські посадові особи, прізвище одного з таких загиблий назвав перед своєю смертю, сказавши, що саме ОСОБА_4, генеральний директор ПрАТ «Миргородкурорт», був замовником нападу. 2. Зобов'язати його не пізніше тридцяти днів від дня набрання рішення і даній справі законної сили, спростувати інформацію, вказану у вище указаному пункті, шляхом проголошення ним наступного тексту: «Є недостовірною та негативною інформація, що до вбивства ОСОБА_9 були причетні миргородські посадові особи, прізвище одного з таких назвав перед своєю смертю, сказавши, що саме ОСОБА_4, генеральний директор ПрАТ «Миргородкурорт», був замовником нападу, яка була поширена мною в присутності заступника начальника УМВС України в Полтавській області ОСОБА_8, журналістів та інших невідомих осіб, 28 серпня 2015р. о 9 годині біля будівлі УМВС України в Полтавській області по вул. Пушкіна, 83 в місті Полтаві. Вказаний текст проголосити в присутності ОСОБА_8, ОСОБА_4 або його представника, та інших громадян, які побажають бути присутніми, на тому ж місті, де була поширена негативна та недостовірна інформація біля будівлі УМВС України в Полтавській області по вул. Пушкіна, 83 в місті Полтаві. Стягнути з нього на користь Позивача відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 50000 грн. та понесені судові витрати.

Незважаючи на те, що в ході судових засідань ним неодноразово вказувалось на явну невідповідність викладеної в позові інформації обставинам справи та порушення процесуальних норм при визначенні відповідача по справі, заявник, в особі свого представника, на протязі всього слухання справи наполегливо намагався переконати суд в тому, що виключно позивачем була сказана фраза «Прізвище одного з таких загиблий назвав перед своєю смертю, сказавши, що саме ОСОБА_4, генеральний директор приватного акціонерного товариства «Миргородкурорт», був замовником нападу».

Свідоме та відкрите нехтування процесуальними нормами з боку заявника, в особі його представника, призвело до того, що дана справа розглядалася з жовтня 2015р. по травень 2017р.

Позивач вважає, що за мету при поданні позову, на його переконання, та відповідно до такої заангажованої позиції заявника, у визначенні його, як відповідача по даній справі, ставилося приниження його в очах громадськості, колег за фахом та членів громадської організації, як виконавчого директора ММГО «Турбота». Крім того така позиція заявника була направлена на те, щоб принизити його в очах деяких депутатів міської ради, з якими він співпрацює та надає фахову допомогу.

Щоб довести свою непричетність до того факту, в якому його звинувачував заявник, він змушений був звертатися до членів ММГО «Турбота», які приймали участь у пікетуванні, та запрошувати їх в судові засідання в якості свідків. При цьому йому доводилось розповідати та доводити їм про свою непричетність до вказаних заявником звинувачень.

Вважає, що на протязі більш ніж півтора року ОСОБА_4, в особі свого представника, займався не встановленням істини по справі, як того вимагає п. 12 постанови Пленуму ВС України № 1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. 119 та ч.3 ст. 27 ЦПК України, а його дії були спрямовані на свідоме, невиправдане затягування судового процесу та безпідставне звинувачення його в діях, які він не вчиняв. Таким чином, реалізація суб'єктивного права на судовий захист, визначеного ст.55 Конституції України, була використана позивачем по справі, в особі свого представника, з недотриманням процесуальних норм, а саме в недобросовісному використанні (зловживанні) процесуальними правами.

Крім того зазначив, що з огляду на покази свідка ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_4, не маючи на те достатніх підстав та доказів, необгрунтовано розповсюджував серед свого керівництва, персоналу курорту, рідними та близькими недостовірну інформацію про те, що ним особисто під час пікетування 28.08.2015р. (і це було його твердженням) була розповсюджена інформація про його причетність до вбивства ОСОБА_5.

Позивач стверджував, що під час розгляду справи за необгрунтованим звинуваченням ОСОБА_4 його в діях, яких він не вчиняв, у нього погіршився стан здоров'я, внаслідок чого він був змушений звернутися за медичною допомогою та перебував на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні Миргородської ЦРЛ з 31.10.16 р. по 08.11.2016 р. За час його перебування на лікуванні ним витрачено 1 364,91 грн. для відновлення здоров'я.

Крім того, йому було необхідно питати дозволу у керівника підприємства на вихід за межі підприємства, де він працює, для того, щоб бути присутнім на кожному судовою засіданні.

Вище вказаними неправомірними діями ОСОБА_4, що виразилися у розповсюдженні відносно нього недостовірної інформації серед персоналу ПрАТ «Миргородкурорт», йому нанесено матеріальну та моральну шкоду, яка визначилась у втратах майнового характеру на закупівлю ліків та порушенням нормальних життєвих зв'язків в родині та зі знайомими.

Моральні страждання пов'язані з необгрунтованим звинувачення його в діях, яких він не вчиняв (розповсюдження недостовірної інформації), свідоме зловживання більш ніж півтора року, як позивачем, процесуальним правом під час розгляду справи позивач оцінив у 500 000 (п'ятсот тисяч) грн.

На підставі викладеного позивач просив: 1.Визнати недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, а також неправдивою інформацію, розповсюджену ОСОБА_4 в присутності ОСОБА_7, персоналу ПрАТ «Миргородкурорт», серед свого керівництва, депутатів Полтавської обласної ради відносно нього ОСОБА_2, в якій стверджувалось про поширення ним 28.08.2015р. біля будівлі УМВС України в Полтавській області по вул. Пушкіна, 83 в місті Полтаві інформації щодо причетності ОСОБА_4 до вбивства ОСОБА_5 2.Зобов'язати ОСОБА_4 не пізніше тридцяти днів від дня набрання рішення у даній справі законної сили, спростувати інформацію, вказану у вище указаному пункті, шляхом проголошення ним наступного тексту: «Є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, а також неправдивою інформація, розповсюджена мною в присутності ОСОБА_7, персоналу ПрАТ «Миргородкурорт», серед свого керівництва, депутатів Полтавської обласної ради відносно ОСОБА_2, в якій я стверджував, що ОСОБА_2 28.08.2015р. біля будівлі УМВС України в Полтавській області по вул. Пушкіна, 83 в місті Полтаві поширив інформації щодо моєї причетності до вбивства ОСОБА_5.» 3. Вказаний текст проголосити в залі Миргородського міськрайонного суду в присутності ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_11 та інших громадян, які проходили свідками по справі та побажають бути присутніми. 4.Стягнути з ОСОБА_4 на його користь відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 500 000 грн. 5.Стягнути з ОСОБА_4 на його користь відшкодування матеріальних витрат на лікарські засоби в розмірі 1 364 грн. 91 коп. витрачені за час його стаціонарного лікування в Миргородській ЦРЛ з 31.10.16 по 08.11.2016р.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що інформація, зазначена в позовній заяві ОСОБА_4, що ОСОБА_2 28.08.2015 р. біля будівлі УМВС України в Полтавській області по вул. Пушкіна, 83 в м. Полтаві поширив інформацію щодо причетності ОСОБА_4 до вбивства ОСОБА_5, яку просить спростувати позивач у даній справі ОСОБА_2, була підставою для пред»явлення ОСОБА_4 позову про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди та стосувалася його предмету, таким чином зазначена інформація не може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації. Крім цього, позивачем не надано жодних доказів, що зазначена інформація була поширена відповідачем ОСОБА_4 третім особам, а як вбачається з позовної заяви та пояснень позивача в судовому засіданні, інформацію про те, що ОСОБА_4 звернувся до нього з вказаним позовом іншим особам розповів сам позивач ОСОБА_2 Посилання позивача на те, що при розгляді попередньої справи знайшло своє підтвердження розповсюдження ОСОБА_4 в присутності ОСОБА_7, серед персоналу ПрАТ «Миргородкурорт», серед свого керівництва, депутатів Полтавської обласної ради недостовірної інформації щодо нього, є безпідставним, оскільки рішення суду у цивільній справі № 541/2558/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди не було ухвалене і ухвалою суду від 19 травня 2017 року про залишення позову без розгляду ці обставини не встановлені. Щодо доводів про відшкодування моральної шкоди, то місцевий суд виходив з того, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 реалізував своє гарантоване право на звернення до суду за захистом порушеного права, залишення позову без розгляду чи участь в судовому засіданні через свого представника є правом сторони позивача і використання цих прав не може розцінюватися як неправомірна поведінка, в межах заявлених вимог не може бути підставоб для відшкодування моральної шкоди обставина погіршення стану здоров»я після подачі ОСОБА_12 позову до суду, позивачем не доведено, що погіршення стану здоров'я є наслідком неправомірних дій відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідивши наявні матеріали справи, вирішив спір без врахування доказів, що обгрунтовують позовні вимоги, що мають значення для вирішення спору по суті. Зокрема, апеляційна скарга містить доводи про те, що саме стало підставою для подання ОСОБА_2 позову до ОСОБА_4, доводи щодо свідомого та відкритого нехтування процесуальними правами з боку ОСОБА_4 в особі його представника, що призвело до того, що справа за позовом ОСОБА_4 до нього розглядалася з жовтня 2015 р. по травень 2017 р., за мету при поданні позову ОСОБА_4 ставив принизити ОСОБА_2 в очах громадськості, колег за фахом та членів громадської організації, як виконавчого директора ММГО «Турбота», принизити його в очах деяких депутатів міської ради, таким чином реалізація суб»єктивного права на судовий захист, визначеного ст. 55 Конституції України, була використана ОСОБА_4 в особі його представника з недотриманням процесуальних норм, а саме в недобросовісному використанні (зловживанні) процесуальними правами.Також апеляційна скарга ОСОБА_2 містить доводи щодо поведінки ОСОБА_4 в особі його представника під час розгляду судової справа, зокрема, на його зауваження, викладені у запереченні проти позову, вказувалося на визначення належного відповідача по справі, як того вимагає п. 12 постанови Пленуму ВС України №1 від 27.02.2009 р. проте, представник ОСОБА_4 зазначив, що відповідача змінено не буде, дії ОСОБА_4 в особі його представника були спрямовані на свідоме, невиправдане затягування судового процесу та безпідставне звинувачення його в діях, які він не вчиняв. При ухваленні оскаржуваного рішення місцевий суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_7, оскільки вони були дані цим свідком у справі за позовом ОСОБА_4, а не безпосередньо при розгляді даної справи, суд неправильно тлумачить зміст ст. 233 ЦПК України. Суд жодним чином не надав правову оцінку недобросовісної повіденки ОСОБА_4 при подачі позову відносно нього та подальших його дій по затягуванню справи. Місцевим судом вирваний з контексту та перекручений зміст судово-лінгвістичної експертизи, при наявності доказів неправомірної поведінки відповідача по розповсюдженню недостовірної інфрмації відносно нього перед ОСОБА_7, тривалості моральних страждань, пов»язаних з свідомим затягуванням судового процесу більш ніж на 1,5 роки та маючи в матеріалах справи докази матеріальних витрат на відновлення здоров»я під час розгляду справи № 541/2558/15-ц, суд ухвалив таке рішення.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач до суду не подав.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, вбачається що 29.09.2015 року ОСОБА_4 звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

В позовній заяві зазначено як підставу для пред'явлення позову те, що 28 серпня 2015 року о 9 години біля будинку УМВС України в Полтавській області по вул.Пушкіна, 83 в м. Полтаві зібрались громадяни, серед яких був житель міста Миргорода ОСОБА_2, та оголосив інформацію, в якій висловив думку, що до вбивства ОСОБА_5 були причетні миргородські посадові особи, прізвище одного з таких загиблий назвав перед своєю смертю, сказавши, що саме ОСОБА_4, генеральний директор приватного акціонерного товариства «Миргородкурорт», був замовником нападу. Ця інформація була поширена в присутності заступника начальника УМВС України в Полтавській області ОСОБА_8 та журналістів, які, в свою чергу, поширили її через засоби масової інформації, з посиланням на ОСОБА_2

Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 1 жовтня 2015 року відкрите провадження у справі за позовом ОСОБА_4 та призначено її до судового розгляду (справа № 541/2558/15-ц т.1 а.с. 12).

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 травня 2017 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду за заявою ОСОБА_4 (справа № 541/2558/15-ц т.2 а.с. 30-31).

Відповідно до висновку судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення № 3371 від 12.04.2018 уривку тексту публікації на сайті інтернет-видання, що стала підставою для звернення відповідача до суду, інформація про те, що замовником нападу на ОСОБА_5 був ОСОБА_4 наведена на підтвердження думки ОСОБА_2 про те, що розслідування вбивства ОСОБА_5 затримується через причетність до цього вбивства миргородських чиновників і ця інформація є негативною (а.с. 72-77).

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що вимоги позивача про визнання недостовірною і зобов»язання відповідача спростувати зазначену у позові інформацію є недоведеними та задоволенню не підлягають, також позивачем не доведено якою неправомірною поведінкою відповідача йому заподіяно моральну шкоду відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України та у чому полягає вказана шкода відповідно до ст. 23 ЦК України.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком місцевого суду, виходячи з наступного.

Згідно п.9 постанови Верховного Суду України №5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).

Згідно п.7, 26 постанови Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК (ред. 2004 р.) У зв'язку з цим суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

По справі вбачається, що предметом даного позову є визнання недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, а також неправдивою інформацію, розповсюджену ОСОБА_4 в присутності ОСОБА_7, персоналу ПрАТ «Миргородкурорт», серед свого керівництва, депутатів Полтавської обласної ради відносно нього ОСОБА_2, в якій стверджувалось про поширення ним 28.08.2015р. біля будівлі УМВС України в Полтавській області по вул. Пушкіна, 83 в місті Полтаві інформації щодо причетності ОСОБА_4 до вбивства ОСОБА_5, зобов'язати ОСОБА_4 спростувати інформацію, вказану у вище указаному пункті, стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 500 000 грн., відшкодування матеріальних витрат на лікарські засоби в розмірі 1 364 грн. 91 коп. витрачені за час стаціонарного лікування в Миргородській ЦРЛ з 31.10.16 по 08.11.2016р.

Як підставу позову, тобто чим позивач ОСОБА_2 обґрунтовує свої вимоги, він вказав, що підставою для подання ним позову до ОСОБА_4 стало те, що у провадженні місцевого суду перебувала цивільна справа за позвом ОСОБА_4 до нього про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, на протязі більш ніж півтора роки ОСОБА_4 в особі свого представника займався не встановлення істини по справі за позовом ОСОБА_4 до нього про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, як того вимагає п. 12 постанови Пленуму ВС України , ст. 119 та ч. 3 ст. 27 ЦПК України, а його дії були спрямовані на свідоме, невиправдане затягування судового процесу та безпідставне звинувачення його в діях, які він не вчиняв, у зв»язку з чим у нього погіршився стан здоров»я, він змушений був звернутися за медичною допомогою та перебував на стаціонарному лікуванні, крім цього, йому необхідно було питати дозволу у керівника підприємства на вихід за межі підприємства, де він праціює, для того, щоб бути присутнім на кожному судовому засіданні, вище вказаними неправомірними діями ОСОБА_13, що виразилися у розповсюдженні відносно ОСОБА_2 недостовірної інфрормації серед персоналу ПрАТ «Миргородкурорт», йому нанесено матеріальну та моральну шкоду, яка виразилася у втратах майнового характеру на закупівлю ліків та порушення нормальних життєвих зв»язків в родині та зі знайомими.

Отже, обгрунтовуючи позов, ОСОБА_2 посилається на обставини, які мали місце при розгляді справи за позовом ОСОБА_4 до нього про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, а саме дає оцінку діям позивача та його представника у суді, діям суду, вказує на зловживання стороною позивача процесуальними правами при розгляді вказаної справи, на недотримання судом розумних строків розгляду справи незалежним та безстороннім судом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, у редакції, яка була чинна на час подачі позову, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверенням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, у редакції, яка чинна на час ухвалення рішення, суд розглядає справи не інакше як за зверенням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постанові від 08.05.2018 року у справі №521/18287/15-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновків про те, що вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.

Крім цього, згідно п.17 постанови пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали

участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження

та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

При ухваленні судового рішення, місцевим судом правильно визначено предмет та підстави позову, правильно встановлені фактичні обставини у справі, повно і всебічно з»ясовані обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дана їм правильна юридична оцінка.

Доводи апеляційної скарги щодо розгляду місцевим судом позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та щодо фактичних обставин у цій справі, не заслуговують на увагу, оскільки вони не є предметом розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 Суд не може давати правову оцінку процесуальним діям сторін та діям суду у конкретній справі, розглядаючи іншу справу, оскільки законодавець передбачив відповідно процесуальний апеляційний та касаційний порядок оскарження ухвалених по справі судових рішень.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно показань свідка ОСОБА_7, оскільки у рішенні місцевий суд зазначив показання цього свідка, як доказ по справі, які він дав у даній справі, суд дав цим показанням правову оцінку. Також суд вказав, що не бере до уваги показання цього свідка, які він давав у справі за позовом ОСОБА_4, оскільки відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України доказами є показання свідка, надані ним безпосередньо в судовому засіданні у справі, в якій ухвалюється рішення, оголошення показань цього свідка, які він давав у справі за позовом ОСОБА_4, не підпадає під дію ст. 233 ЦПК України. Отже, в основу судового рішення суд поклав показання свідка ОСОБА_7, які він дав безпосередньо у даній справі. У даному випадку місцевий суд правильно застосував норми цивільного процесуального права в частині правової оцінки показань свідка ОСОБА_7

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд неправильно тлумачить зміст ст. 233 ЦПК України. Є неправильним твердження в апеляційній скарзі позивача ОСОБА_15 про те, що справа № 541/2558/15-ц (за позовом ОСОБА_4.) та справа № 541/1949/17 (за позовом ОСОБА_2) об»єднані в одне провадження. Ухвалою місцевого суду від 19.05.2017 р. позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про захист честі,гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди залишена без розгляду (т.2 а.с. 30-31 № 541/2558/15-ц), тобто провадження у цій справі з вказаної дати вже не проводилося, вона здана в архів 01.03.2018 р. та їй присвоєно архівний номер 482, як це вбачається з обкладинки справи. 08.09.2017 р. ОСОБА_2 подав до суду позов до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди (а.с.1 № 541/1949/17), у якій 14.09.2017 р. відкрито провадження (а.с. 11), отже вказані цивільні справи не могли бути об»єднані в одне провадження, бо по одній справі провадження вже не проводилося, матеріали архівної справи № 541/2558/15-ц при розгляді справи № 541/1949/17 досліджувалися судом для встановлення фактичних обставин по справі за позовом ОСОБА_2, ця справа долучена до справи № 541/1949/17 до закінчення її розглядом.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд жодним чином не надав правову оцінку недобросовісної поведінки ОСОБА_4 при подачі позову відносно ОСОБА_2 та подальших його дій по затягуванню справи, оскільки позов ОСОБА_4 не є предметом розгляду даної справи, судове рішення якої переглядається в апеляційному порядку.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд в порушення вимог п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. вказує на добросовісну реалізацію ОСОБА_4 свого гарантованого права на звернення до суду за захистом цивільного права, що суд не надав правову оцінку діям ОСОБА_4 та не поклав їх як аргументацію обгрунтування розміру заявленої ним моральної шкоди, оскільки вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від основної вимоги про про захист честі, гідності, ділової репутації. Місцевий суд не встановив підстав для задоволення вимоги про захист честі, гідності, ділової репутації, тому відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди. Доводи апеляційної скарги щодо процесуальних дій відповідача ОСОБА_4 в іншій справі не є предметом у даній справі, тому не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 368, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2018 року.

Головуючий суддя-доповідач Дорош А.І.

Судді: Лобов О.А.

Триголов В.М