Дата документу 20.11.2018 Справа № 337/2256/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№337/2256/17 Головуючий у 1 інстанції: Мурашова Н.А.
№ 22-ц/807/164/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар Семенчук О.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Філіпової Лариси Петрівни про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_4звернувся з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності.

В позові зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.01.2000р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П., він є власником квартири АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_3 є попереднім власником квартири. Після укладання договору купівлі-продажу відповідач з реєстраційного обліку за даною адресою не знявся, хоча в квартирі фактично не мешкає з 2000 року. Крім того, залишаючись бути зареєстрованим в спірній квартирі, відповідач в грубій формі вимагає пустити його до квартири, неправомірно викликає поліцію, зневажає мешканців квартири та чинить інші протиправні дії, посилаючись на те, що він зареєстрований в квартирі та має право нею користуватись. Разом з тим, судовими рішеннями було вже встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивача, спір щодо його права користування виник як між новим та попереднім власником. В результаті вільного свідомого укладання відповідачем як продавцем договору купівлі-продажу квартири, його право власності на неї припинилось, відповідно припинилось і його право користування житлом. Однак рішенням суду в задоволенні позову ОСОБА_4 про позбавлення ОСОБА_3 права користування спірної квартирою було відмовлено у зв'язку з неналежним способом захисту порушеного права, зокрема, зазначено, що фактично спірні правовідносин ґрунтуються на вимогах ст.391,495 ЦК України, але вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що є підставою для зняття її з реєстраційного обліку, не заявлено.

Посилаючись на ці обставини, просив усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вказаною квартирою, та зняти його з реєстрації за вказаною адресою.

Не погоджуючись з позовом, у грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В позові зазначено, що під час укладання спірного договору йому нотаріусом не було роз'яснено суть та можливі правові наслідки вчинення правочину щодо відчуження нерухомого майна. Вказане призвело до помилкового сприйняття ним істотних обставин договору купівлі-продажу квартири. Оскільки він грошей за відчуження квартири не отримував, його справжнє волевиявлення було спрямовано на укладання договору дарування, а не продажу квартири, тому вважає, що договір купівлі-продажу житла було вчинено ним під впливом помилки. Також зазначає, що він неодноразово намагався відновити своє порушене право власності на житло та звертався до суду з позовами до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним з інших підстав, але в задоволенні його вимог було відмовлено. Вважає, що пропуск строку позовної давності відбувся з поважних причин. Просить поновити пропущений строк позовної давності та визнати договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2018 року зустрічний позов ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Усунуто ОСОБА_4 перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та задоволення його зустрічного позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що він при укладенні договору купівлі-продажу зазнав психологічного тиску, що зумовило погіршення стану здоров'я та призвело до не усвідомлення ним своїх дій у нотаріуса. До того ж нотаріусом не було дотримано усіх вимог закону при укладенні договору, не було перевірено чи усвідомлюють сторони зміст укладеного договору, не було зроблено розрахунку за договором. Тож в решті це призвело до помилки, яка тягне за собою недійсність правочину.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.01.2000р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П., відповідач ОСОБА_3 продав, позивач ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_2. Право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку (арк.8).

Після укладання вказаного договору відповідач ОСОБА_3 з реєстраційного обліку не знявся і на момент розгляду справи зареєстрований в спірній квартирі (арк.9).

Також судом встановлено, що між сторонами тривалий час існують спірні правовідносини з приводу правомірності укладеного договору купівлі-продажу квартири та права відповідача ОСОБА_3 користуватися спірним помешканням.

Так, рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 27.10.2005р., залишеним в цій частині без змін рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 21.12.2005р. та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.12.2007р. як суду касаційної інстанції (арк.. 152-160), у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним з підстав його укладання під тиском та внаслідок збігу тяжких обставин - відмовлено.

При цьому, скасовуючи рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 27.10.2005р. в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про вселення в спірну квартиру, апеляційний суд зазначив, зокрема, що з припиненням у ОСОБА_3, як у попереднього власника квартири, права власності на цю квартиру, він також втратив право користування нею. Крім того, ОСОБА_3 не є членом сім'ї власника ОСОБА_4 в розумінні ст.156 ЖК України, спір між сторонами виник як між колишнім та новим власником

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 01.02.2017р., яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25.04.2017р. залишено без змін, в задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, було відмовлено через невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права (арк..10-14).

Цими судовими рішеннями також встановлено, що в результаті укладання договору купівлі-продажу квартири, який недійсним не визнаний, припинилось право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, у зв'язку з чим він втратив право користування нею. Крім того, ОСОБА_3 не є членом сім'ї власника ОСОБА_4, спір між ними виник як між колишнім та новим власником, останній має право вимагати усунення перешкод в здійсненні свого права власності шляхом визнання попереднього власника таким, що втратив право користування ним із зняттям з реєстраційного обліку.

При апеляційному розгляді відповідач, який оскаржує судове рішення, зазначав, що з часу укладення спірного договору він виїхав з квартири спочатку на роботу в інше місто, а згодом позивач та колишня дружина заборонили йому вселення.

Позивач за основним позовом ОСОБА_4 просив усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні спірною квартирою шляхом визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вказаною квартирою, та зняття його з реєстраційного обліку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 є попереднім власником квартири і у зв'язку з припиненням його право власності на квартиру він втратив і право користування нею.

Такі вимоги суд першої інстанції правильно вважав доведеними та такими, що ґрунтуються на законі.

Так позивач пояснив, що існування реєстрації відповідача у спірній квартирі та його постійні сварки, які він влаштовує з приводу користування квартирою, створюють для позивача перешкоди не лише у користуванні квартирою а й намірі розпорядитися нею.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та звертає увагу на те, що за ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відтак судова колегія погоджується з тим, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права може бути застосований та не суперечить закону з огляду на фактичні обставини справи та докази, надані сторонами для підтвердження своїх вимог та заперечень.

Крім того, згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За правилами ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», на які правомірно послався суд першої інстанції, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири, за яким він передав право власності на неї позивачу, недійсним внаслідок помилки.

Аналізуючи фактичні обставини справи та надані сторонами докази, суд першої інстанції зпроблив правильний висновок про недовденість заявлених вимог.

Так, договір купівлі-продажу, дійсність якого оспорюється відповідачем ОСОБА_3, було укладено 14.01.2000р., тобто до набрання чинності новим ЦК України 2003р., і за загальним правилом підставою недійсності правочину є недотримання вимог діючого законодавства саме на момент його вчинення, до спірних правовідносин мають бути застосовані положення ЦК УРСР 1963р.

Ст.56 ЦК УРСР 1963р. (ст.229 ЦК України 2003 року, на яку посилається ОСОБА_3 в зустрічному позові) передбачено, що угода, укладена внаслідок помилки, яка має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки, що має істотне значення.

Зокрема, суд першої інстанції правильно зазначив, що виходячи з роз'яснень, які містяться в п.19 цієї ж постанови, а також норм чинного на даний час ЦК України 2003р., правочин, вчинений під впливом помилки, відноситься до оспорюваних правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприймання стороною обставин, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що угода не була б укладена. При цьому, саме особа, яка діяла під помилкою, повинна довести щодо яких істотних обставин вона мала місце. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідачем ОСОБА_3 ані в суді першої інстанції, ані при апеляційному розгляді не було доведено, що договір купівлі-продажу квартири від 14.01.2000р. був укладений ним під впливом помилки, тобто, що він невірно сприймав істотні умови договору - предмет, ціну, свої права та обов'язки в силу певних суттєвих обставин, зокрема, через не роз'яснення йому нотаріусом суті та змісту договору, його прав та обов'язків, наслідків укладання тощо, що це вплинуло на його дійсне волевиявлення, що у випадку належного роз'яснення нотаріусом умов договору купівлі-продажу він би відмовився від його укладання.

Так, відповідач не заперечує що договір був підписаний у нотаріальній конторі та посвідчений нотаріусом за його особистою участю, він підписав договір, розумів що йдеться про відчуження квартири, тому що обговорювалися питання щодо укладення договору дарування квартири або купівлі-продажу.

Відтак відповідач знав та розумів, який саме договір буде підписано, добровільно, свідомо, особисто підписав його, ніяких зауважень щодо його змісту нотаріусу не виказував, жодних перешкод, які зумовлювали б відмову від підписання договору при апеляційному розгляді ОСОБА_3 не зазначає.

Та обставина, що він нібито не отримував гроші за договором не перешкоджала йому вирішувати питання про стягнення обумовлених грошових сум, крім того, у тексті договору зазначено про отримання продавцем грошової суми, а власна недбалість при ознайомленні зі змістом договору не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Відтак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2018 року

Головуючий: О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков