Справа № 745/880/17 Провадження № 22-ц/795/804/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Губар В. С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.,

із секретарем судового засідання Шапко В.М.

Позивач ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_3

Третя особа Менський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Менський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, про збільшення розміру аліментів на утримання дитини,

місце ухвалення судового рішення м. Мена Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення 13 квітня 2018 року

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом та просила змінити розмір аліментів, встановлений рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області на утримання дитини у розмірі 450 грн. та стягувати з відповідача ОСОБА_3 1/4 частку заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення нею повноліття.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 липня 2014 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дочки у розмірі 450,00 грн.

За твердженням позивача, на даний час дитина навчається у 4 класі, відвідує репетитора із занять по англійській мові, харчується в шкільній їдальні, у звязку чим потребує додаткових матеріальних затрат.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Збільшено розмір аліментів, визначених рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 липня 2014 року у твердій грошовій сумі 450 грн. та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини.

Виконавчий лист, виданий згідно з рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 липня 2014 року відкликано.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом вимог ст.ст. 4, 10, 12, 13, 81, 263, 265 ЦПК України та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 липня 2014 року стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки у розмірі 450,00 грн. і за весь час апелянтом не було допущено порушень строків сплати аліментів.

Зазначає, що вимога позивача ОСОБА_2 про збільшення розміру сплати аліментів у звязку із незначним їх розміром є необгрунтованю субєктивною позицією позивача, а зміна способу стягнення аліментів суперечить положенням ст. 182 СК України.

Апелянт наголошує, що у нього відсутня заборгованість по сплаті аліментів, оскільки 27 липня 2017 року позивач отримала 49880,53 грн. в рахунок сплати аліментів до повноліття дитини, що підтверджується довідкою Менського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про наявність переплати в сумі 45838,10 грн. та власноруч написаною ОСОБА_2 розпискою.

Апелянт посилається, що на даний час у нього змінився сімейний стан - він одружився з ОСОБА_5 і має на утриманні малолітню дитину, яка також перебуває на його утриманні. Вказує що проживає в м. Чернігові та сплачує орендну плату за винаймання квартири та комунальні послуги в сумі 3000 грн. щомісяця.

Наголошує, що він не є суб»єктом підприємницької діяльності і, відповідно жодного доходу не отримує і твердження позивача про покращення його, апелянта, матеріального стану не підтверджені жодними доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_3, а рішення Менського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2018 року залишити без змін.

ОСОБА_3 та представник Менського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області в судове засідання не зявились, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином та надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторони, належним чином повідомленої про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, відтак апеляційний суд ухвалив розглядати справу у відсутність нез»явившихся учасників справи, за участю представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_6

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з розміру аліментів, які сплачує відповідач на підставі рішення суду, наявність змін у сімейному та матеріальному станах сторін.

З таким рішенням суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено такі фактичні обставини справи.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.08.2007 року, який розірвано рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 26.05.2014 року. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 липня 2014 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 450,00 грн. щомісячно, починаючи з 12 червня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що 02 червня 2017 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_8, що підтверджується наявною в матеріалаї справи копією свідоцтва про шлюб (а.с. 15).

12 січня 2016 року ОСОБА_9 укладений шлюб з ОСОБА_5 і вони мають спільну дитину ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та свідоцтвом про народження (а.с. 60, 61).

Звертаючись до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів позивач ОСОБА_2 визначила способом стягнення аліментів їх присудження у ? частці від доходу ОСОБА_3 у звязку з покращенням його майнового стану.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що згідно з Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків № 15922 від 13 березня 2018 року за період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2017 року ОСОБА_3 отримував заробітну плату за 3 квартал 2017 року у сумі 24334,09 грн. Згідно з довідкою від 19 березня 2018 року ОСОБА_3 працював у приватному підпиємстві «Панські левади» на посаді майстра будівельних та ремонтних робіт та отримав заробітну плату з січня по лютий 2018 року у розмірі 17400,00 грн. (а.с. 75, 76). Як встановлено апеляційним судом і не спростовано позивачем, натепер ОСОБА_3 не працює. Зазначені обставини позивачем в апеляційному суді не спростовані.

Як убачається з матеріалів справи, 27.07.2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 49880,53 коп. в рахунок сплати аліментів, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 58). Зазначену розписку позивач в апеляційному суді не спростовувала і не заперечувала.

Ззгідно розрахунку розміру заборгованості по сплаті аліментів, складеного державним виконавцем Менського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, переплата по сплаті аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 складає 45838,10 грн. і заборгованість по сплаті аліментів відсутня. (а.с. 59). На спростування наявності сплати аліментів у сумі 45838 грн.10 коп. позивачем не надано належних і допустимих доказів у суді першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог про зміну розміру алментів у частці від доходу.

Проте, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 р. та ратифікованої Постановою Верховної ОСОБА_9 України № 789-XII від 27 лютого 1991 р., суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року №2402-III визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 180 СК батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття,

Згідно з ч. 1 ст. 181 СК способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

В силу ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів ; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України).

Відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як розяснено в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Виходячи з наведених положень закону, правом на звернення до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів наділена особа, з якою проживає дитина, але задоволення такого позову залежить від доведеності підстав для зміни способу стягнення аліментів, а тому є правом суду, а не його обов'язком.

Так, при вирішенні вимог щодо зміни способу та розміру раніше стягнутих аліментів суд зобовязаний зясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, зміни, які відбулися - погіршення чи поліпшення їх здоровя, зміни матеріального та сімейного стану та інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Апеляційний суд враховує, що позивачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду ніяких належних і допустимих доказів покращення майнового стану відповідача та не доведено погіршення її, позивача, матеріального становища.

Вирішуючи по суті даний спір, апеляційний суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). За правилами статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

В апеляційному суді було встановлено, що наразі відповідач ОСОБА_3 з 01 вересня 2018 року навчається в магістратурі механіко-технологічного факультету Чернігівського національного технологічного університету на денній формі навчання, що підтверджується відповідною довідкою.

З наданих апеляційному суду відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податку про суми виплачених доходів та утриманих податків убачається, що станом на 28.08.2018 року ОСОБА_3 за перший квартал 2018 року за роботу в ПП «Панські Левади» отримав заробітну плату в сумі 8756,38 грн., за другий квартал 2018 року 8756,38 грн.

Належних і допустимих доказів про отримання відповідачем ОСОБА_3 будь-яких доходів після другого кварталу 2018 року - позивачем ОСОБА_2 не надано.

Окрім того, перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 самостійно продала належний їй та відповідачеві на праві спільної сумісної власності подружжя автомобіль. Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 13.12.2016 року стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 45000 грн. в рахунок відповідної компенсації вартості 1/2 частини відчуженого нею автомобіля марки ЗАЗ ТF699 Ланос, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та судові витрати по справі, а всього 49880грн.53 коп. (а.с.147-149). Зазначене судове рішення набрало законної сили та є преюдиціальним при вирішенні цієї справи. Як встановлено апеляційним судом, 27.07.2017 р., ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 49880,53 коп. в рахунок сплати аліментів, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 58). Зазначені обставини позивачем в апеляційному суді не спростовані і не заперечувались.

Отже, твердження ОСОБА_2 про те, що вона не отримувала від ОСОБА_3 кошти в рахунок сплати аліментів не можуть букти взяті до уваги апеляційним судом, оскільки 49880,53 коп. ОСОБА_3 сплачено ОСОБА_2 в рахунок сплати аліментів і шляхом взаємовиключення у сторін наразі відсутні жодні грошові зобовязання один перед одним.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки відповідач ОСОБА_3 офіційно має нерегулярний дохід, має на утриманні іншу малолітню дитину та навчається, а також у нього відсутня заборгованість по сплаті аліментів за рішенням суду, а позивачем, в свою чергу, не надала жодних належних і допустимих длоказів на підтвердження погіршення свого матеріального становища, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для зміни способу стягнення аліментів та стягнення аліментів у частці від його заробітку (доходу).

Зазначені обставини не були належним чином досліджені і не узяті до уваги судом першої інстанції, що призвело до помилкового вирішення справи.

На підставі ч.ч. 1,4 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною 1 пунктом 4 та частиною 2 статті 376 ЦПК України, окрім іншого, підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на викладене, у звязку з невідповідністю висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, апеляційний суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2018 року скасувати.

ОСОБА_2 у задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:Судді:

Повний текст постанови складений 23 вересня 2018 року