Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/576/17 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 53 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року

Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Микитюк О.Ю., Павицької Т.М.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/576/17 за позовом ОСОБА_2 до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою Державної служби зайнятості (Центральний апарат)на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 квітня 2018 року,постановлене головуючим суддею Сингаївським О.П. у м. Житомирі

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив скасувати наказ Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 21.12.2016 за №432-к про його звільнення, як незаконний, поновити на посаді директора Житомирського обласного центру зайнятості, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що працював на посаді директора Житомирського обласного центру зайнятості та наказом №432-к від 21.12.2016 був звільнений з займаної посади на підставі п.1 ст.41 КЗпП України, за одноразове грубе порушення трудових обов'язків. При застосуванні до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення відповідачем не було дотримано вимог законодавства щодо підстав, умов та порядку його застосування. Зазначає, що причини звільнення, наведені у наказі, не відповідають дійсним обставинам справи, а обставини, що передували звільненню не мають характеру одноразового грубого порушення трудових обовязків. При цьому дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовано відповідачем після спливу строків, передбачених ст.148 КЗпП України та з порушенням вимог ст.149 КЗпП України.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16 квітня 2018 року позов задоволено.

Скасовано наказ №432-к від 21 грудня 2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості і поновлено на цій посаді з 21.12.2016. Також, стягнуто із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 138380 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат. Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із судовим рішенням, Державна служба зайнятості (Центральний апарат) подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також не враховані обставини, які є важливими для правильного вирішення справи по суті. Судом не досліджено належним чином надані докази, висновки суду нічим не мотивовані, не зясовано обставини, що мають значення для справи, відповідно, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Суд першої інстанції безпідставно зазначає у рішенні про те, що позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності двічі за одне і те саме порушення, не зазначаючи, про яке порушення йдеться в одному і у іншому випадку та про які суми майнової шкоди йдеться. Суд дійшов помилкових висновків про те, що відповідач звільнив позивача не за одноразове грубе порушення трудової дисципліни, а за порушення, які носили триваючий характер, а також про те, що в наказі про його звільнення не зазначено точної дати вчинення порушення трудової дисципліни. Апелянт наголошує, що ОСОБА_2 допустив грубе порушення трудової та фінансової дисципліни, яке полягало в тому, що він будучи керівником установи не вжив заходів щодо відшкодування неправомірних витрат державних коштів, за що був обґрунтовано притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

Представник позивача адвокат ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, де зазначив, що судове рішення ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу і дав пояснення, які відповідають її змісту.

Позивач та його представник її не визнали із тих підстав, які зазначені у відзиві на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неправомірно застосовано при звільненні позивача пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України, оскільки дії ОСОБА_2, які стали підставою для його звільнення носили системний та триваючий характер, а відтак не можуть кваліфікуватись як одноразове грубе порушення трудової дисципліни; у наказі про звільнення позивача не зазначено точної дати вчинення дисциплінарного проступку, за який його було звільнено. Крім того, відповідачем щодо ОСОБА_2 застосовано подвійне стягнення за одне й те ж саме порушення, а саме догана та звільнення.

Судом встановлено, що наказом Міністра праці України від 03 січня 1995 року № 1 ОСОБА_2Г прийнято на посаду директора Житомирського обласного центру зайнятості.

Наказом Державної служби зайнятості (Центральний апарат) №432-к від 21.12.2016 позивача звільнено з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості 21 грудня 2016 року.

Згідно з частиною другою статті 147 КЗпП України звільнення - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано стягнення у строки та в порядку, що встановлені статтями 148, 149 КЗпП України.

Статтею 41 КЗпП України передбачені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Згідно з пунктом 1 частини першої указаної статті трудовий договір може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків, зокрема, керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками тощо.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Як зазначено у наказі №432-к від 21.12.2016 підставою для звільнення ОСОБА_2 є грубе порушення фінансової дисципліни, допущене останнім як директором Житомирського обласного центру зайнятості, що завдало великих фінансових збитків державі в особі Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття на загальну суму 558 850,66 грн. При цьому відповідач послався на результати проведеного у період з 03.10.2016 по 01.11.2016 внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідності діяльності Житомирської обласної служби зайнятості, відповідно до яких встановлено наступне. Так, до актів приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в, складених за результатами виконання договору будівельного підряду від 10.07.2012 №07-12/02, укладеного між Житомирським обласним центром зайнятості та ПП «Елітбуд-1», щодо будівництва будівлі соціального призначення Житомирського міського центру зайнятості за адресою: м.Житомир, площа Польова, 6а, включено вартість електроенергії та охорони, чим завищено вартість будівельних робіт на суму 74 819,59 грн., що призвело до фінансових втрат Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття на вказану суму.

Крім того, у ході аудиту було проведено контрольні обміри виконаних будівельних робіт, за результатами яких встановлено невідповідність обсягів фактично виконаних підрядником будівельних робіт згідно вищезазначеного договору, що призвело до фінансових втрат Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття на суму 481 490,52 грн.

Також встановлено завищення вартості будівельних робіт з капітального ремонту Радомишльського районного центру зайнятості (договір від 23.11.2015 №83, укладений між Житомирським обласним центром зайнятості та ТОВ «БК Аврора), що призвело до фінансових втрат Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в сумі 2 540,55 грн.

Як зазначено у доповідній записці начальника Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_4, за результатами проведеного внутрішнього аудиту діяльності Житомирського обласного центру зайнятості за період з 01.01.2014 по 01.09.2016 були виявлені суттєві порушення, які мають системний характер ( том 2 а.с. 32).

За змістом пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України необхідно, щоб працівник вчинив порушення трудових обов'язків, яке мало б одноразовий і грубий характер, тобто йдеться, по-перше, про одиничне порушення працівником своїх трудових обов'язків, а не про систему порушень, по-друге, ознакою грубості є факт, який характеризує дію або бездіяльність працівника і суттєві наслідки порушення трудових обов'язків.

Отже наказ про звільнення має містити чітко сформульоване одноразове грубе порушення, яке стало підставою для звільнення керівника за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про відсутність у діях позивача ознак одноразового грубого порушення своїх трудових обов'язків, які давали б підстави для застосування такого крайнього виду дисциплінарної відповідальності як звільнення з роботи, є обґрунтованим.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо законності звільнення ОСОБА_2 за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, оскільки останнім як керівником установи не виконано обовязку по прийняттю мір, рішень та заходів щодо відшкодування майнової шкоди, є непереконливими, оскільки відповідно до змісту наказу позивачу не вмінялось вказане порушення, а відтак його не можна розглядати як підставу звільнення.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції помилково вважав, що на ОСОБА_2 двічі накладено стягнення за одне і теж порушення трудових обовязків, як-то винесення догани згідно наказу №65-кс від 05.08.2015 та звільнення.

Аналізуючи зміст Довідки перевірки з питань будівництва Житомирського міського центру зайнятості від 17.06.2015 (а.с.8-11), яка стала підставою для оголошення догани позивачу, робоча група фахівців встановила по підряднику ПП «Елітбуд-1» завищено вартість виконаних робіт на загальну суму 293,91 грн., а також встановлено невідповідність обсягів фактично виконаних робіт тим, що затверджені актами приймання робіт /не змонтовано гіпсокартон/.

В той же час, при накладенні стягнення у вигляді звільнення відповідач посилався на те, що ОСОБА_2 підписав акти приймання робіт по тому ж обєкту, у яких завищено вартість робіт шляхом включення витрат на електроенергію і охорону, а також встановлено невідповідність обсягів фактично виконаних підрядником будівельних робіт, що призвело до фінансових втрат на суму 481 490,52 грн.

Так, виявлені порушення формально охоплюють один і той же період: з 01.01.2008 по 01.06.2015, проте, судячи із описової частини згаданих довідки, наказів та аудиторського звіту вони, тобто порушення, не є тотожними. З огляду на наведене, суд помилково вважав, що на позивача було накладено подвійне стягнення за одне й теж саме порушення трудових обовязків, проте це не впливає на правильність вирішення спору в цілому.

Апеляційна скарга не містить обґрунтування правомірності застосування відповідачем пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, як не містить і доводів щодо невірного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, встановив дійсні обставини справи, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної служби зайнятості (Центральний апарат) залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 квітня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений: 26 вересня 2018 року