Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 728/1227/16-ц

провадження № 61-14093св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області у складі судді Пархоменка П. І. від 25 липня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області у складі колегії суддів: Позігуна М. І., Губар В. С., Харечко Л. К., від 19 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 16 вересня 2014 року по 10 березня 2016 року сторони перебували у шлюбних відносинах, в період яких за рахунок спільних коштів ними було здійснено грошові внески у розмірі

9 100 доларів США на рахунок, відкритий на ім'я відповідача у публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки домовленості про добровільний поділ спільного сумісного майна подружжя сторонами не досягнуто, просила визнати за нею право власності на ? частину вказаних грошових внесків та

798,28 доларів США процентів.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 липня

2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 5 348,28 доларів США грошової компенсації за ? частину коштів депозитного рахунку. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внесення відповідачем вказаних коштів на рахунок банку відбулося у період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, а тому позивач має право відповідно до положень статей 60, 61, 70 СК України на ? частину вказаних коштів, які були зняті відповідачем без її згоди і не потрачені в інтересах сім'ї.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 19 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав, що кошти, які просила стягнути позивач, є спільним сумісним майном сторін, а тому підлягають поділу та стягненню з відповідача ? їх частини.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що гроші, які були покладені на депозитний рахунок банку, є виплатами по соціальному страхуванню відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а тому за змістом частини п'ятої

статті 57 СК України вважаються його особистою приватною власністю.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 16 вересня 2014 року по

10 березня 2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Інформацією по рахунку НОМЕР_1 підтверджується, що 16 червня 2014 року було відкрито депозит на суму 9 100 доларів США.

У вересні 2015 року вказані кошти разом із відсотками були зняті, при цьому розмір відсотків становить 798,28 доларів США. Частину суми депозиту становлять кошти, отримані ОСОБА_5 як кошти по соціальному страхуванню у зв'язку із виробничою травмою, отриманою на початку

2012 року. Ці обставини визнані сторонами та не підлягають доказуванню відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року.

Судами установлено, що вказані вище кошти були одержані відповідачем за час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджуються відповідними доказами, зокрема: записами медичної карти № 957 стаціонарного хворого ОСОБА_5; довідкою Бахмацької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 5 від 24 червня 2016 року № 136, показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, яким суди попередніх інстанцій надали належну оцінку, врахувавши пояснення відповідача у суді першої інстанції про наявність певних стосунків з позивачем з 2010 року по 2014 рік.

Згідно з частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Конституційний Суд України у пункті 3 рішення від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 зробив висновок, що фактичні шлюбні відносини дають підстави для визнання їх ознаками сім'ї.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя. Зокрема частиною п'ятою вказаної норми закону передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суди установили, що частина коштів, які є предметом спору, складається із виплат по соціальному страхуванню у зв'язку із виробничою травмою, отриманою відповідачем на початку 2012 року під час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що за

змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю подружжя можуть бути страхові суми, одержані за обов'язковим особистим страхуванням, проте в даному випадку ОСОБА_5 отримав кошти по соціальному страхуванню від нещасних випадків на виробництві, які з врахуванням статей 5, 7 Закону України «Про страхування», статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», не відносяться до страхових сум одержаних за обов'язковим особистим страхуванням, а тому на спірні кошти розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що спірні кошти є об'єктом спільної сумісної власності сторін у справі, оскільки одержані відповідачем під час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, дійшли обґрунтованого висновку про їх поділ та стягнення з відповідача на користь позивача ? частини цих коштів.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про належність спірних коштів до особистої приватної власності відповідача є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області

від 19 вересня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк