Рівненський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/14910/18

Провадження № 22-ц/4815/269/18

Головуючий суддя у суді 1 інстанції: Ковальов І.М.

Місце, дата і час постановлення ухвали суду

(повним текстом): у м. Рівне Рівненської області 05.09.2018

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського міського суду від 05 вересня 2018 року,

в с т а н о в и в:

09 серпня 2018 року в суд звернувся ОСОБА_2 з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області (далі - Головне управління ДСУНС у Рівненській області) нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення (заробітної плати).

Мотивуючи позов, покликався на те, що після його звільнення з Головного управління ДСУНС у Рівненській області йому було нараховано, але не виплачено грошове забезпечення (заробітну плату) у розмірі 118 507, 07 гривень. Оскільки пунктом 3 ст. 5 Закону України "Про державну службу" дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців щодо відносин, не врегульованих цим Законом, тому вважав, що його заява підлягає до задоволення.

Ухвалою Рівненського міського суду від 05 вересня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з Головного управління ДСУНС у Рівненській області 118 597, 07 гривень нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення (заробітної плати).

На ухвалу суду заявником подано апеляційну скаргу, де покликався на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, внаслідок чого хибно вирішено процесуальне питання.

На її обґрунтування зазначалося про існування заборгованості роботодавця - Головного управління ДСНУС у Рівненській області на його користь за час із квітня 2017 року по липень 2018 року у сумарному розмірі 118 507, 07 гривень. Вважає, що грошове забезпечення, з якого виникла заборгованість, це і є заробітна плата, щодо якої необхідно застосувати положення п. 3 ст. 5 Закону України "Про державну службу".

Не погоджувався з висновками суду, що заявлені вимоги належить вирішувати за правилами адміністративного судочинства, адже норми ст.ст. 19, 20 КАС України не поширюють свою дію на правовідносини з приводу оплати праці за проходження публічної служби.

Тому просив скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду, який її постановив.

У поданому відзиві Головне управління ДСУНС у Рівненській області, вважаючи оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою, просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому посилається на підвідомчість справи саме адміністративному судочинству, позаяк ці відносини виникають з оплати публічної служби та регулюються спеціальним законодавством, а не виключно законодавством про працю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи заявника та відзив боржника, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції правильно виходив із того, що правовідносини, про вирішення яких заявлено заявником, необхідно вирішувати у порядку адміністративного судочинства через те, що стягнення грошового забезпечення, що виникає із проходження публічної служби, не належить до цивільно-правових відносин і не передбачене розділом ІІ Цивільного процесуального кодексу України "Наказне провадження".

З матеріалів справи вбачається, і ці обставини визнаються сторонами, що ОСОБА_2 проходив службу цивільного захисту в 1 державному пожежно-рятувальному загоні по охороні ПАТ "Рівнеазот" Головного управління ДСУНС у Рівненській області та мав звання майора служби цивільного захисту.

Згідно зі ст. 101 Кодексу цивільного захисту України служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій він негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Відповідно до Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України №593 від 11.07.2013 року, особами рядового і начальницького складу служби цивільного захисту є громадяни, які в добровільному порядку прийняті на службу цивільного захисту за контрактом, приймають присягу служби цивільного захисту і яким присвоєно відповідно до цього Положення спеціальні звання, а також належать до персоналу (кадрів) Державної служби з надзвичайних ситуацій України. Статус їх підтверджується службовим посвідченням тощо.

За таких обставин дані нормативно-правові акти (кодифікований закон і підзаконний акт) передбачають, що служба цивільного захисту є державною службою особливого характеру. Тому правовідносини, які виникають при її проходженні, зокрема умови, порядок нарахування і виплати грошового забезпечення, регулюються винятково спеціальним законодавством, а громадяни, які прийняті та проходять (проходили) таку службу відносяться до кола спеціальних суб'єктів права.

Отже, заявник є особою, статус якої визначено і регулюється відповідно до Кодексу цивільного захисту України та інших спеціальних нормативно-правових актів у сфері цивільного захисту, що мають пріоритет над загальним законодавством, а тому на нього не поширюються дія Закону України "Про державну службу" і Кодексу Законів про Працю України.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. другому п. 2 своєї постанови від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", вбачається, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Згідно із 2 ч. 1 ст. 4, п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність і необґрунтованість оскаржуваної ухвали, то вони на увагу колегії суддів не заслуговують і спростовуються правильністю висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення є ухвалення судового рішення судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду від 05 вересня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: Н.В.Бондаренко

Н.М. Ковальчук