Єдиний унікальний номер судової справи 488/4747/17
Номер провадження 22-ц/812/322/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

26 листопада 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

позивача ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Корабельним районним судом міста Миколаєва 21 вересня 2018 року, під головуванням судді Чернявської Я.А. в приміщені цього ж суду об 11 год. 33 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» про зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» (далі - МКП «Миколаївводоканал») про зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1.

Відповідач МКП «Миколаївводоканал» надає послуги з централізованого водопостачання та водовідведення до зазначеного будинку, який має статус гуртожитку.

У листопаді 2017 року позивачу стало відомо про наявність у нього заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення та оскільки вказані послуги він не отримував та ними не користувався, 14 листопада 2017 року останній звернувся до абонентської служби МКП «Миколаївводоканал» з метою вирішити питання по боргам перед відповідачем. Проте в досудовому порядку вирішити вказане питання комунальне підприємство відмовилося.

Посилаючись на викладені обставини та на те, що відповідач безпідставно нараховував плату за комунальні послуги за період з 15 травня 2015 року по 11 березня 2016 року, ОСОБА_2 просив суд зобов'язати МКП «Миколаївводоканал» здійснити перерахунок за час коли він не отримував послуги з водопостачання та водовідведення та зобов'язати комунальне підприємство не нараховувати абонентську плату за вказані послуги до моменту закриття кримінального провадження, порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

В подальшому позивач ОСОБА_2 надав до суду уточнену позовну заяву, в якій вважаючи, що нараховані комунальні послуги підлягають перерахуванню виходячи з факту тимчасового непроживання та відсутності доступу до місць загального користування, остаточно просив:

зобов'язати МКП «Миколаївводоканал» здійснити перерахунок за період, в який позивач не отримував послуги з водопостачання та водовідведення у зв'язку з тимчасовою відсутністю його за місцем проживання (з 15 травня 2015 року по 11 серпня 2016 року);

зобов'язати МКП «Миколаївводоканал» зробити перерахунок за період, в який позивач не отримував послуги з водопостачання та водовідведення у зв'язку з діями мешканців гуртожитку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 29 липня 2016 року по 20 березня 2018 року (час відновлення можливості позивача користуватись послугою водопостачання);

зобов'язати МКП «Миколаївводоканал» скасувати та списати з особового рахунку позивача заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення перед МКП «Миколаївводоканал», яку нараховано до грудня 2014 року у зв'язку зі спливом позовної давності.

МКП «Миколаївводоканал» надало до суду відзив, в якому позовні вимоги не визнало. Зазначало, що відповідач свої обов'язки з надання послуг з водопостачання та водовідведення виконує в повному обсязі та належним чином. Також вказувало на те, що відповідно п.29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності його та/або членів його сім'ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документу, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання). Проте позивачем жодної заяви та будь-яких офіційних документів про його відсутність за місцем надання комунальних послуг до МКП «Миколаївводоканал» не надавалось.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 21 вересня 2018 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для проведення перерахунку заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Колегія суддів погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За змістом ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовідносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються Конституцією України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» та іншими нормативно-правовими документами.

Права і обов'язки виробників, виконавців, споживачів у сфері житлово-комунальних послуг встановлені Законом України «Про житлово-комунальні послуги» за №1875-IV від 24 червня 2004 року (з наступними змінами та доповненнями).

Згідно п.5 ч.3 ст.20 цього Закону України споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Положеннями ст.68 ЖК України встановлено, що наймач повинен своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.4).

МКП «Миколаївводоканал» надає послуги з централізованого водопостачання та водовідведення до будинку АДРЕСА_1 з 01 липня 1997 року, у тому числі і позивачу, як споживачу таких послуг, на ім'я якого відкрито особовий рахунок НОМЕР_1.

Будинок АДРЕСА_1 є гуртожитком та має місця загального користування.

Зі змісту відзиву відповідача та виписки з особового рахунку позивача встановлено, що нарахування за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення виконується МКП «Миколаївводоканал» відповідно до норм, затверджених рішенням Миколаївської міської ради №385 від 26 червня 1998 року, а саме водопостачання з розрахунку 1.80 м3 на 1 людину на місяць, водовідведення з розрахунку 1.65 м3 на 1 людину на місяць (гуртожиток без душових).

За період з 09 січня 2015 року по 25 вересня 2017 року позивачем сплачено кошти в загальному розмірі 251 грн. 24 коп. (а.с.7).

Згідно розрахунку заборгованості наданого відповідачем, ОСОБА_2 станом на березень 2018 року має заборгованість за комунальні послуги в загальному розмірі 1 498 грн. 12 коп. (а.с.43- 52).

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами по справі фактично склалися договірні відносини, а тому обсяг прав та обов'язків сторін повинен визначатися чинним законодавством, яке регулює взаємовідносини осіб, що надають послуги зі споживачами таких послуг.

Вимогами п.6 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово комунальні послуги» передбачено право споживача на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене право споживача, відповідно до приписів п.п.1 п.29 «Правил надання послуг з послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі - Правила) реалізується на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилався на те, що факт тимчасової його відсутності за місцем проживання та надання відповідних комунальних послуг, а також факт відсутності допуску до місць загального користування підтверджується актом обстеження, складеним працівниками відповідача 15 листопада 2017 року, матеріалами кримінального провадження за №0001975 та матеріалами кримінального провадження за №0001556.

Втім, на думку колегії суддів, вказані документи не підтверджують вищевказані обставини, з огляду на наступне.

Так, з постанови про закриття кримінального провадження від 11 березня 2016 року вбачається, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001556 від 02 червня 2015 року, закрито у зв'язку з відсутністю складу злочину. При цьому зі змісту постанови слідує, що ОСОБА_2 не втрачав зв'язок з квартирою, в якій знаходяться його особисті речі та майно. Тобто, в рамках даного провадження не було встановлено обставин, які б свідчили про тимчасову відсутність останнього за місцем проживання (а.с.6).

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 24 жовтня 2016 року убачається, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001975 від 01 серпня 2016 року, закрито у зв'язку з відсутністю в діяннях складу злочину (а.с.123). При цьому в ході перевірки не знайшов свого підтвердження той факт, що по АДРЕСА_1 невстановлена особа чинить перешкоди позивачу у користуванні місцями загального користування гуртожитку.

Посилання позивача на акт обстеження від 15 листопада 2017 року не має правого значення для вирішення справи, оскільки в ньому лише зафіксовано ступень благоустрою кімнат споживачів у гуртожитку і у місцях загального користування, а також наявність спору між мешканцями гуртожитку з приводу несення витрат на утримання місць загального користування. Даний акт був складений у присутності позивача без будь-яких зауважень з боку останнього.

Також слід зазначити, що ОСОБА_2 із будь-якими письмовими заявами до МКП «Миколаївводоканал» не звертався, документів, що підтверджують його тимчасову відсутність за вказаний ним в позові період не надавав (ці обставини позивачем не оспорювались).

До того ж за спірний період позивач частково здійснював оплату за комунальні послуги (протилежного судом не встановлено).

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що підстав для зобов'язання МКП «Миколаївводоканал» здійснити перерахунок оплати за комунальні послуги за період з 15 травня 2015 року по 20 березня 2018 року, немає.

Також, законом не встановлено заборони для учасників цивільно-правових відносин вимагати від боржника сплати заборгованості, що сформувалась поза межами позовної давності, а боржнику не заборонено визнавати та сплачувати таку заборгованість у добровільному порядку.

За викладених обставин, відсутні правові підстави для зобов'язання відповідача зробити перерахунок заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення у межах позовної давності, шляхом скасування та списання заборгованості, яка нарахована позивачу до грудня 2014 року.

Отже, вирішуючи справу, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку, щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

При цьому, викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, по суті не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки висновки районного суду відповідають фактичним обставинам справи, матеріалам справи і вимогам закону, в зв'язку з чим оскаржуване рішення не може бути скасовано чи змінено по суті лише з формальних міркувань.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції ОСОБА_2 суду апеляційної інстанції не надано. Докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 21 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 28 листопада2018 року