Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.09.2018 Справа №607/10734/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Братасюка В.М., секретаря судового засідання Т.І. Созанської

представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення 14700 гривень, позичених за розписками, 17364 гривень інфляційних втрат та 2466 гривень - 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

На обґрунтування вимог зазначає, що відповідач позичив у позивача кошти в сумі 14700 гривень, і добровільному порядку відмовляється повертати суму позики, а тому лише в судовому порядку ОСОБА_4 може повернути позичені ОСОБА_2 гроші, а також нараховані в порядку ст.. 625 ЦК України, інфляційні втрати та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

У зв'язку з відмовою позивача від вимоги про стягнення 17364 гривень інфляційних втрат та 2466 гривень - 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, ухвалою суду від 28.09.2018 року, в цій частині провадження було закрите.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просить позовні вимоги задовольнити, з мотивів наведених в позовній заяві.

Відповідач та його представник в судовому засіданні вимогу заперечили повністю, і направили суду мотивований відзив на позов.

Зазначають, що відповідач не перебував з позивачем у відносинах позики грошей - у наявних у справі копіях розписок не зазначено про отримання грошей у борг, й взагалі самі строки повернення коштів передують датам написання розписок.

Окрім цього відповідач направив заяву про застосування судом наслідків пропущення позовної давності при зверненні до суду з вимогами.

Вивчивши матеріали справи Суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.12.2012 року ОСОБА_2 склав письмову розписку про зобов'язання віддати позичені ним в ОСОБА_4 кошти в сумі 8700 гривень до 10.03.2012 року.

Також 01.12.2011 року ОСОБА_2 склав письмову розписку про зобов'язання віддати позичені ним в ОСОБА_4 кошти в сумі 6000 гривень до 30.12.2011 року.

Дані обставини стверджується наявними у справі копіями розписок.

Як зазначено вище, ОСОБА_2 заявив суду клопотання про застосування наслідків пропущення позовної давності при зверненні ОСОБА_4 до суду з даною вимогою.

Згідно ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 року №10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності» у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на слив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Разом із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Відповідно дост.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно змісту наявних у справі розписок момент вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про повернення позичених коштів настав 10.03.2012 року та 30.11.2011 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, згідно з ч.5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є обєктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом.

Відтак ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 лише 30.08.2017 року, тобто після спливу позовної давності, проте на доказ переривання перебігу позовної давності, просив врахувати, що 05.10.2016 року ОСОБА_2 перерахував йому 200 грн. через ТД УДППЗ «Укрпошта».

Проте суд наголошує, що копія службового чеку від 05.10.2016року про виплату 200 грн. через ТД УДППЗ «Укрпошта», в розумінні ст.ст.77-79 ЦПК України, не може бути належним, допустимим та достовірним доказом переривання перебігу позовної давності, оскільки не містить жодної інформації щодо перерахування вказаних коштів саме ОСОБА_2 і на виконання саме зобов'язань згідно договорів позики, а тому взагалі не може слугувати доказом, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку має місце порушення строків позовної давності позивачем. Враховуючи те, що судом не було встановлено наявності у позивача поважних причин пропуску строку на звернення до суду, а відповідач наполягає на застосуванні судом строку позовної давності, тому, згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Окремо Суд вважає за необхідне надати оцінку доводам відповідача про те, що строки повернення коштів передують датам написання розписок.

Дійсно, 01.12.2012 року ОСОБА_2 склав письмову розписку про зобов'язання віддати позичені ним в ОСОБА_4 кошти в сумі 8700 гривень до 10.03.2012 року, а відтак має місце факт, що дата повернення коштів передує даті написання розписки, й жодних мотивованих пояснень причини розбіжності в датах стороною позивача, Суду не наведено.

А тому в Суду виникає обґрунтований сумнів щодо дійсності існування правовідносин сторін спору в межах розписки від 01.12.2012 року.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 81, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 (АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_2) про стягнення боргу за розписками в сумі 14700 гривень - відмовити.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня його проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України , до апеляційного суду Тернопільської області шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк