Провадження № 2/200/3261/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

«30» жовтня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Сокол І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради,третя особа Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, про визнання права на продовження приватизації кімнати в гуртожитку в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

11липня 2018 року позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до Дніпровської міської ради, третя особа Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, про визнання права на продовження приватизації кімнати в гуртожитку в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначив, що його батько ОСОБА_4, з 1984 року і до дня своєї смерті постійно проживав у гуртожитку, розташованому за адресою АДРЕСА_1, та займав ізольовану кімнату № 212 у вказаному гуртожитку.Вищеназваний гуртожиток передано у власність територіальної громади міста Дніпропетровська.Паламар О.А. помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. За життя батько позивача розпочав вчиняти дії щодо приватизації займаної ним кімнати № 212 у гуртожитку, для чого звернувся до відповідача з заявою про упорядкування проживання в гуртожитку, отримав у відповідача перелік документів, які необхідно подати для приватизації, та почав збирати такі документи. Зокрема, отримав викопіювання із поповерхового плану гуртожитку із зазначенням відсутності перепланувань, отримав від балансоутримувача гуртожитку КП «Жилсервіс-5» ДМР довідку про відсутність ордеру на заняття кімнати № 212 в гуртожитку та довідку від нього ж про законність користування житловим приміщенням у гуртожитку; узагальнену довідку від балансоутримувача про наявність особистих рахунків на житлово-комунальні послуги від 23.03.2018 року; Єдину довідку про відсутність заборгованостей за житлово-комунальні послуги; довідку про стан здоров'я щодо можливості проживання у гуртожитку; Згоду на обробку та поширення персональних даних, а також отримав технічний паспорт на кімнату № 212 у гуртожитку. Однак дозволу на приватизацію кімнати ОСОБА_4 в зв'язку зі смертю отримати не встиг. Позивач 06.07.2018 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Котенок Т.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Нотаріус повідомив, що позивачу буде відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в зв'язку з відсутністю відомостей про реєстрацію права власності за спадкодавцем. Посилаючись на положення Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», згідно якого в разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк, або у її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві, позивач вважає, що право на завершення приватизації може бути успадковане.

З огляду на зазначене, позивач просить суд в изнати за ним право на продовження приватизації кімнати № 212 у гуртожитку, розташованому за адресою АДРЕСА_1, на своє ім'я в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року батька ОСОБА_4, з подальшою реєстрацією свого права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 16 липня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, про визнання права на продовження приватизації кімнати в гуртожитку в порядку спадкування за законом, та призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою суду від 14 серпня 2018 року задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі як співвідповідача Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 30 жовтня 2018 року.

Позивач у засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій проти заочного розгляду справи не заперечував просив розглянути справу за його відсутністю.

Відповідач Дніпровська міська рада надав суду відзив на позов, де зазначив, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки приватизація житла здійснюється Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради.

Відповідач Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву не надав.

Третя особа про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, у судове засідання не з'явилася причини не явки не повідомила.

Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено наступне.

Батьком позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

ОСОБА_4 з 1984 року і до дня своєї смерті постійно проживав у гуртожитку, розташованому за адресою АДРЕСА_1, та займав ізольовану кімнату № 212 у вказаному гуртожитку, що підтверджується карткою прописки та довідкою КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради № 286 від 23.03.2018 року.

Згідно ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капітанів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади.

Згідно ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, і більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Вищеназваний гуртожиток передано у власність територіальної громади міста Дніпропетровська, що підтверджується копією техпаспорту на гуртожиток, виготовленого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради станом на 18.08.2011 року.

Відповідно до п.17 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16 грудня 2009 року встановлено, що «громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 даного Положення визначено, що громадянином до приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутній сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

За життя ОСОБА_4 розпочав вчиняти дії щодо приватизації займаної ним кімнати № 212 у гуртожитку, для чого звернувся до відповідача з заявою про упорядкування проживання в гуртожитку, отримав у відповідача перелік документів, які необхідно подати для приватизації, та почав збирати такі документи.

Так, згідно до переліку, який затверджений рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради № 108 від 15.03.2016 року, ОСОБА_4 отримав викопіювання із поповерхового плану гуртожитку із зазначенням відсутності перепланувань (необхідність надання якої передбачена п.3.7 переліку), отримав від балансоутримувача гуртожитку КП «Жилсервіс-5» ДМР довідку про відсутність ордеру на заняття кімнати № 212 в гуртожитку та довідку від нього ж про законність користування житловим приміщенням у гуртожитку (необхідність надання якої передбачена п.3.6 переліку); узагальнену довідку від балансоутримувача про наявність особистих рахунків на житлово-комунальні послуги від 23.03.2018 року (п. 3.6 переліку); Єдину довідку про відсутність заборгованостей за житлово-комунальні послуги (п.3.4 переліку); довідку про стан здоров'я щодо можливості проживання у гуртожитку (п.5.7 переліку); Згоду на обробку та поширення персональних даних (п.5.8 переліку), а також отримав технічний паспорт на кімнату № 212 у гуртожитку.

Вказане підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, які долучені позивачем до позовної заяви.

Позивач стверджує, що дозволу на приватизацію кімнати його батько в зв'язку зі смертю отримати не встиг.

Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з правилами статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Позивач 06.07.2018 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Котенок Т.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, та нотаріусом було заведено спадкову справу, що підтверджується Витягом із Спадкового реєстру про реєстрацію спадкової справи.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», якщо квартира (будинок) не була передана у власність наймачеві, його спадкоємців праві вимагати визнання за ними права власності лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк, або у її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

Згідно із статтями 1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Право на приватизацію приміщення виникає у осіб, які постійно мешкають у приміщенні, а передача приміщень здійснюється державними органами на підставі звернення таких осіб. Таким чином, для спадкування права на приватизацію необхідне дотримання двох умов: постійне проживання спадкодавця у приміщенні, яке підлягає приватизації, та його особисте звернення до органів приватизації.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами позивача, що у випадку, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, то після збігу встановленого ч.3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Таким чином, право на завершення приватизації може бути успадковане.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа (фізична, юридична) має конституційне право на судовий засіб захисту.

Таким чином, в зв'язку з тим, що оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку позивач не має можливості, його права підлягають судовому захисту.

Тому суд вважає, що позивачем обрано вірний спосіб захисту права, а позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в судовому порядку.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України: права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав, нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4)виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чиїх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11)заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Суд також звертає увагу, що відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Згідно п.п.1.1, 15, 1.7. рішення Дніпровської міської ради від 21.12.2016 року № 33/17 «Про затвердження Положення про департамент житлового господарства Дніпровської міської ради», Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради є виконавчим органом міської ради, є окремою юридичною особою та є органом приватизації.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.

З огляду на вказане, суд вважає, що Дніпровська міська рада є неналежним відповідачем у справі та у задоволенні позовних вимог до Дніпровської міської ради з цих підстав необхідно відмовити.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради не підлягають, з огляду на відсутність вини відповідача у доведенні спору до суду.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, про визнання права на продовження приватизації кімнати в гуртожитку в порядку спадкування за законом - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, право на продовження приватизації кімнати № 212 у гуртожитку, розташованому за адресою АДРЕСА_1, на своє ім'я в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року батька ОСОБА_4, з подальшою реєстрацією свого права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У позовних вимогах до Дніпровської міської ради відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Е.В. Женеску