АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 182/1393/15-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

за участю секретаря судового засідання Гладиш К.І.,

сторони справи:

позивач Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу, ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного

суду Дніпропетровської області від 01 березня 2018 року, ухваленого суддею Тихомировим І.В. у м. Нікополі, повний текст судового рішення складений 14 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року Публічне Акціонерне Товариство «Альфа-Банк» (далі ПАТ «Альфа-Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В мотивування заявлених вимог зазначило, що 10 січня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_1В укладений Кредитний договір № 490021420, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 21 881,19 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % річних на строк до 10 січня 2013 року. У березні 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного договору № 490021420 від 10 січня 2007 року, яким зокрема внесено зміни до п.1.1. спірного кредитного договору в частині терміну повернення кредиту, а саме встановлено строк остаточного повернення кредиту 10 січня 2017 року.

В якості забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором №490021420 від 10 січня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_2 укладений договір поруки №490021420-П, відповідно до умов якого, вона зобовязалась відповідати перед Кредитором за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань за Кредитним договором №490021420 від 10 січня 2007 року.

Відповідачі належним чином не виконували кредитні зобовязання, в результаті чого станом на 02 лютого 2015 року утворилась заборгованість яяка складає 6 789,62 доларів США, що за курсом НБУ гривні до долару станом на 02.02.2015 становить 109 631,97 грн., а саме: заборгованість за кредитом 6 137,12 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 99 096,06 грн.; заборгованість по відсоткам 235,27 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 3 798,90 грн.; пеня 417,23 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 6 737,01 грн., яку позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та судові витрати.

У грудні 2015 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом в мотивування якого зазначив, що укладений кредитний договір не відповідає вимогам статей 4,6,11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі по тексту Правила).

При укладанні Кредитного договору, ні в подальшому його не було проінформовано Банком про валютні ризики, які він може понести під час виконання взятого на себе зобовязання. Крім того, Банк не надав йому, як споживачу, в письмовій формі інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартість всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Також, посилаючсь на неотримання Банком ліцензії, після уточнення позовних вимог просив суд визнати недійсним кредитний договір.

Також в грудні 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду зі зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк», в якому просила суд визнати недійсним договір поруки № 490021420-П від 10 січня 2007 року, умови якого суперечать чинному законодавству. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що спірний договір поруки був укладений з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України, оскільки їй не надано інформацію про сукупну вартість кредиту, валютні ризики та у Банку відсутня ліцензія.

Ухвалою суду первісні та зустрічні позовні вимоги обєднано в одне провадження.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2018 року позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1,ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за Кредитним договором №490021420 від 10 січня 2007 року в сумі 109 631,97 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 99 096,06 грн.; заборгованості по відсоткам 3 798,90 грн.; пені - 6 737,01 грн. Стягнуто пропорційно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі по 548,11 грн. з кожного.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа: ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки, відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсними кредитного договору та договору застави, відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволені вимог позивача ПАТ «Альфа-Банк» та задоволення його зустрічних вимог.

В мотивування апеляційної скарги зазначає, що суд неповно зясував обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи, зокрема обставин щодо наявності ліцензій та дозволів для укладення договору споживчого кредиту станом на час його укладення, а також обставин, щодо пропуску первісним позивачем строків позовної давності.

Вказує, що суд не звернув уваги на те, що кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки його не було проінформовано про валютні ризики, які він може понести під час виконання взятого на себе зобовязання. Банк не надав йому, як споживачу, в письмовій формі інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартість всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Вважає, що спірний Кредитний договір повинен бути визнати недійсним з підстав не отримання ПАТ «Альфа-Банк» ліцензії національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Вказує, що судом не взято до уваги клопотання про застосування позовної давності.

Позивач ПАТ «Альфа-Банк» не скористався правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що 10 січня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_1В був укладений Кредитний договір № 490021420, згідно якому, позивач надав відповідачу кредит в сумі 21 881,19 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % річних на строк до 10 січня 2013 року на придбання транспортного засобу Toyota Corola, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузову NMTBZ20E50R144192 (а.с.5,6).

В якості забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № 490021420 від 10 січня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_2 укладений договір поруки №490021420-П, згідно якому вона зобовязалась відповідати перед Кредитором за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань за Кредитним договором №490021420 від 10 січня 2007 року

Відповідно до п.п. 2.1.,3.1. Договору поруки № 490021420-П від 10 січня 2007 ОСОБА_2 зобовязалася відповідати перед Кредитором за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань за Кредитним договором № 490021420 від 10 січня 2007 року в повному обємі та відповідно до умов, визначених Кредитним договором.

27 березня 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного договору № 490021420 від 10 січня 2007 року, яким зокрема внесено зміни до п.1.1. спірного кредитного договору в частині терміну повернення кредиту, а саме встановлено строк остаточного повернення кредиту 10 січня 2017 року (а.с.7).

Відповідно до п.п.1.1., 1.2., 1.5. Кредитного договору №490021420 від 10 січня 2007 року ОСОБА_1 зобовязувався використати кредитні кошти за цільовим призначенням та повернути кредит Банку рівними частинами, а також здійснювати плату за кредит (встановлені проценти, комісії) у терміни, визначені у графіку повернення.

В порушення умов кредитного договору відповідач ОСОБА_1 не виконував свої зобовязання за кредитним договором, у зв'язку з чим, 12 лютого 2015 року на його адресу направлено досудову вимогу №13105-102 б/б від 11 лютого 2015 року про дострокове повернення кредиту відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України (а.с.22-24). Однак досудова вимога позивача залишилась не виконаною. Станом на 02 люте 2015 року заборгованість ОСОБА_1 перед Банком складає 6 789,62 доларів США, що за курсом НБУ гривні до долару станом на 02.02.2015 становить 109 631,97 грн., а саме: заборгованість за кредитом 6 137,12 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 99 096,06 грн.; заборгованість по відсоткам 235,27 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 3 798,90 грн.; пеня - 417,23 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 6 737,01 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_1 і ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався вимогами ст..ст.6, 203, 215, 553, 554, 526, 610, 611, 628 629, 638 1049 1050, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» й виходив з наявності підписаного обома сторонами кредитного договору, договору застави та договору поруки, що свідчить про те, що його учасники бажали укласти зазначені договори та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Виходячи з положень ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Відповідно до частин 1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України, правочин повинен відповідати вимогам діючого законодавства та бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Виходячи зі змісту статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Закон України «Про захист прав споживачів», застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача - враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України).

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З п.1.3. Кредитного договору видно, що кредит надається позичальнику на придбання транспортного засобу Toyota Corola, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузову NMTBZ20E50R144192 (а.с.5).

Отже, в даному випадку суд встановив, що уклавши з ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» договір про надання кредиту, необхідного на придбання транспортного засобу майна, ОСОБА_1 досяг своєї мети, тобто в результаті цієї угоди настали реальні правові наслідки Банк передав кошти на купівлю транспортного засобу, а ОСОБА_1 отримавши кошти, придбав ви транспортний засіб.

Відповідно п.3.8 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, де зазначено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

Таким чином, наявність підписаного обома сторонами кредитного договору, договору застави та договору поруки свідчить про те, що його учасники бажали укласти зазначені договори та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Позивач за зустрічним позовом на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконував їх умови. При укладенні договору позивачу за зустрічним позовом були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 підписав Кредитний договір №490021420 від 10 січня 2007 року, а це є підтвердженням факту ознайомлення з усіма істотними умовами підписаного договору, який укладено за принципом свободи волевиявлення сторін, у зв'язку із чим доводи апелянта в частині невідповідності спірного договору нормам Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів не може прийняти до уваги.

Окрім того, підписавши оспорюваний договір, сторони визначили взаємні права та обв'язки, погодили термін виконання зобовязань, тобто досягли усіх істотних умов договору.

З пунктів 1.1.,7.2 Кредитного договору №490021420 від 10 січня 2007 року вбачається, що погашення кредиту здійснюється позичальником рівними частинами у розмірі та терміни, визначені у графіку повернення, який наведено у Додатку №1 до Договору, шляхом внесення належних до сплати сум через касу Банку або каси його структурних підрозділів на рахунок вказаний у п. 1.5 Договору.

Графік повернення підписується обома сторонами та є невідємною частиною спірного Договору (п.8.2. Кредитного договору № 490021420 від 10 січня 2007).

Окрім того з матеріалів справи видно, що, позивач протягом тривалого часу з лютого 2007 року по жовтень 2014 року проводив щомісячну оплату на виконання кредитних зобов'язань, що підтверджено розрахунком заборгованості за кредитом (а.с.18-19).

Як видно з матеріалів справи, графік погашення кредитної заборгованості Додаток 1 до договору містить загальні суми щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту з урахуванням всіх фінансових зобов'язань ОСОБА_1 які витікають з умов кредитного договору, з яким позичальник був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис ( а.с.9-10).

Окрім того, доводи ОСОБА_1 щодо відсутності в ПАТ «Альфа-Банк» індивідуальної ліцензії на видачу валютного кредиту, що є підставою для визнання кредитного договору та договору застави недійсними, колегія суддів вважає надуманими, такими що спростовуються письмовими доказами, з огляду на наступні обставини.

З матеріалів справи видно що 03 грудня 2001 року Національним банком України ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» виданий дозвіл № 61-3 на право на здійснення операцій визначених пунктами 4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «про банки та банківську діяльність згідно з додатком до цього дозволу (а.с.139).

З Додатку до дозволу №61-3 від 31 травня 2002 року, вбачається, що ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» має право здійснювати зокрема неторговельні операції з валютними цінностями (а.с.140,141).

Згідно ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземні валюті чи їх еквівалент.

Виходячи з норм ст.ст.47,49 "Про банки і банківську діяльність" та глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 № 275, банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 № 483, у разі якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією на здійснення якої Національним банком України надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України з цією операцією дозволяється без індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Отже надання банками кредиту в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії і письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, що видаються Національним банком України, є правомірним, така кредитна операція індивідуальної ліцензії не потребує.

Доводи ОСОБА_1 щодо пропущення позивачем строку звернення до суду як за основною сумою боргу 3 роки, так і за стягнення пені 1 рік, є хибними, не відповідають законодавству.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобовязання, які деталізують обовязок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обовязку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

З розрахунку заборгованості за кредитом видно, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу з лютого 2007 року по 20 жовтня 2014 року щомісячно здійснював оплату на виконання кредитних зобов'язань. Але після 20 жовтня 2014 року припинив виконання зобовязань, у звязку з чим, позивач 04 березня 2015 року звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості (а.с.18-19). Наведене свідчить про те, що позивач після припинення відповідачем виконання зобовязань по кредитному договору звернувся до суду з позовом через чотири місяці, а отже строк звернення ним до суду не вважається пропущеним.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

На підставі викладеного, та з урахуванням положень ст.375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 25 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: