Справа № 466/2244/17 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л. Провадження № 22-ц/811/472/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м.Львів

Справа № 466/2244/17

Провадження № 22ц/811/472/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду міста Львова, ухвалене у м. Львові 31 жовтня 2017 року (суддя Луців-Шумська Н.Л.)

у справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, з участю третьої особи ОСОБА_5 про визнання договору дійсним,-

встановив:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4, в якому просила визнати дійсними правочин дарування нею коштів ОСОБА_5 від 26 серпня 2014 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 31 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що здійснення правочину дарування коштів між нею та ОСОБА_5 було підтверджено переведенням коштів з її банківського рахунку на рахунок ОСОБА_5 у ПАТ «Банк «Київська Русь». Вказані кошти були переведені ОСОБА_5 на рахунок ТзОВ «Фінансова компанія «Еко-Дім» для придбання квартири. Зазначає, що правочин дарування коштів та укладений на його підставі договір дарування коштів були здійснені з врахуванням вимог закону та не потребували обов`язкового нотаріального посвідчення.

Просить рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 31 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладений письмовий договір дарування грошових коштів для участі у ФФБ виду А «Еко дім» від 26 серпня 2014 року.

Перерахунок подарованих коштів ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_5 підтверджується платіжним дорученням №25 від 26 серпня 2014 року.

Сторони договору дарування грошових коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і його фактичного виконання не заперечують.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких такий спосіб захисту, як визнання правочину дійсним не передбачений. Водночас цією нормою визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно ст. 204 ЦК України, яка передбачає презумпцію дійсності правочину, такий є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Отже, визнання договору дійсним, як спосіб захисту, може застосовуватися лише щодо нікчемних правочинів, які, всупереч прямої вимоги закону, не були посвідчені нотаріально.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне засвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст. 218,220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Встановлено, що договір дарування грошових коштів між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 від 26 серпня 2014 року укладений в простій письмовій формі, підписаний сторонами, не потребував обов'язкового нотаріального посвідчення. Зобов'язання за цим договором сторонами виконані повністю. Підстав для висновку про порушення прав чи інтересів позивача, як сторони договору дарування грошових коштів, та обґрунтованість її звернення з даним позовом, як належною формою захисту, немає.

Сумніви відповідача ОСОБА_4 щодо дійсності договору дарування грошових коштів між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 від 26 серпня 2014 року не можуть слугувати підставою для визнання договору дійсним.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 375ЦПК України, апеляційну скаргу належить залишити без змін, апеляційну скаргу-без задоволення, оскільки суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 388- 391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 31 жовтня 2017 року рокузалишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складений 19 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді