Справа № 212/7093/18
У Х В А Л А

21 вересня 2018 року м. Кривий Ріг

Суддя Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1, розглянувши матеріали за позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», Приватного нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування постанови та акту, рішення, відновлення становища, яке існувало до порушення, третя особа ОСОБА_4, -

встановила:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Приватного нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування постанови та акту, рішення, відновлення становища, яке існувало до порушення, третя особа ОСОБА_4.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя, встановивши, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відмовляє у відкритті провадження у справі.

Вважаю, що дана позовна заява не підлягає до розгляду у порядку цивільного судочинства, враховуючи наведене.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Згідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Позивачем у позові зазначено відповідачами - Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_3, проте заявлені позовні вимоги по суті стосуються лише дій державного виконавця під час винесення ним постанови про передачу майна стягувачу, складення акту про передачу майна стягувачу та державного реєстратора (нотаріуса) під час прийняття рішення про реєстрацію нерухомого майна.При цьому, слід врахувати, що позивачем не заявлялись вимоги, що пов`язані з приватно - правовими відносинами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ст.1 КАС України, цей Кодекс визначає юрисдикцію, повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.4 КАС України, адміністративна справа - це, переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи

Статтею 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Також, окрім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», згідно із частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З питання юрисдикції справ, у яких оскаржуються рішення реєстраційної служби, Пленум Вищого адміністративного суду України, згідно із пунктом 8 постанови від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» надав наступні роз'яснення: відповідно до абзацу другого частини першої статті 2 Закону України від 1липня 2004року №1952-IV«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом статті 9 Закону, державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус.

Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси.

Відповідно до частини другої статті 30 цього Закону, дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації.

Спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Позивачем у позові зазначено, що підставою винесення державним виконавцем Постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, слугувала його не реалізація на електронних торгах, які відбувалися тричі.

Враховуючи викладене, оскільки позивачем не заявлялись вимоги приватно-правового характеру, суддя дійшов до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на протиправності дій державного виконавця та державного реєстратора (приватного нотаріуса) як суб'єктів, наділених владними функціями приймати рішення, у зв'язку з недотриманням ними вимог Закону.

Таким чином, у даній справі дослідженню будуть підлягати виключно владні, управлінські рішення та дії щодо державної реєстрації права власності, вчинені відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, а тому даний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом у постановах від 4 квітня 2018 року у справах № 826/9928/15 і № 817/567/16 та 11 квітня 2018 року по справі № 826/6071/16.

У зв'язку із цим у разі подання позову в порядку цивільного судочинства, що не підлягає розгляду у такому порядку, суддя має відмовити у відкритті провадження за скаргою на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК, а, помилково прийнявши до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК.

Отже, враховуючи вищенаведені обставини, вважаю, що позивачу слід відмовити у відкритті провадження за позовом визнання незаконними та скасування постанови та акту, рішення, відновлення становища, яке існувало до порушення, як такому, що не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 186, 447, 448, 261, 353 ЦПК України, суддя

ухвалила:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», Приватного нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування постанови та акту, рішення, відновлення становища, яке існувало до порушення, третя особа ОСОБА_4.

Роз`яснити позивачу, що розгляд справи за заявленими вимогами відноситься до адміністративної юрисдикції.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, шляхом подання апеляційної скарги в 15-ти денний строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя: О. Н. Борис