Дата документу 20.11.2018 Справа № 321/854/13-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 321/854/18 Головуючий у 1 інстанції: Шамота Л.В.
№ 22-ц/807/828/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бурима В.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 травня 2013 року у справі за поданням відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року ВДВС Михайлівського РУЮ Запорізької області звернулося до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_3.

В обґрунтування даного подання зазначено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа справі № 0827/2-4204/2011 (провадження № 0827/2-447/2012) від 02 березня 2012 року, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за кредитним договором в розмірі 162961 гривня 05 копійок. Боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї судовим рішенням.

Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 травня 2013 року подання відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_3 - задоволено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, відмовити у задоволенні подання.

Заслухавши у засіданні Запорізького апеляційного суду суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Суд першої інстанції встановив, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 0827/2-4204/2011 (провадження N^0827/2-447/2012) від 02 березня 2012 року, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за кредитним договором в розмірі 162961 гривня 05 копійок.

Провадження з виконання зазначеного виконавчого документу розпочато 22 лютого 2013 року шляхом винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Боржнику надано строк для добровільного виконання до 28 лютого 2013 року.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї судовими рішеннями, зокрема, у строк встановлений державним виконавцем для самостійного виконання рішення суду не виконала, сума боргу за виконавчим документом не сплачена навіть частково.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно положень п.2 ч.1 ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну" від 21 січня 1994 року (зі змінами), громадянин України може бути обмежений управі виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору у передбачених законом випадках.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Відповідно до п. 19 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Тож законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим підлягає з'ясуванню чи дійсно особа свідомо не виконувала зобов'язання, або невиконання зумовлено об'єктивними причинами.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об'єктивні обставини (дія непереборної сили, події тощо).

Відповідно до положень частини першої статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення. Такі обставини суд повинен установити, виходячи з відомостей зазначених у поданні, матеріалів виконавчого провадження та пояснень державного виконавця.

В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Відповідно наявність умислу та інші факти, як обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Суд першої інстанції не мотивував та не обґрунтував свої висновки в частині ухилення ОСОБА_3 від виконання зобов'язань.

В ухвалі суд першої інстанції обмежився лише зазначенням про те, що боржник не виконала судове рішення.

Жодних інших відомостей, які підтверджували б факт ухилення боржника від виконання судового рішення - в справі немає.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон датоване державним виконавцем 24.05.2013 року, тоді як постанова про відкриття провадження була постановлена лише за 3 місяці до цього 22.02.2013 року, та жодних відомостей про те, які дії вживалися державним виконавцем для забезпечення примусового виконання - не зазначено.

Жодних відомостей про те, що боржник отримав копію постанови про відкриття виконавчого провадження та вчиняв будь-які дії, спрямовані на ухилення від сплати боргів за виконавчими документами - не надано.

Отже, державний виконавець не довів та в матеріалах подання відсутні будь-які докази того, що боржник свідомо ухилявся від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, а тому у суду не було передбачених законом підстав для обмеження останнього у праві виїзду за межі України та його тимчасового затримання.

Згідно статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому Протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, у зв'язку з чим вона підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені подання.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 травня 2013 року у цій справі скасувати.

У задоволенні подання відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 23 листопада 2018 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков