Номер провадження: 22-ц/785/776/18
Номер справи місцевого суду: 509/518/17
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

при секретарі - Маслову А.Ю.

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

представника позивача ОСОБА_7 ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5,

від відповідача ОСОБА_6 - не з'явились,

переглянувши цивільну справу №509/518/17 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 3 жовтня 2017 року у складі судді Кочко В.К., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_7, звернувшись 13 лютого 2017 року до суду з вищеназваним позовом, просив стягнути з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_6 120000,00 доларів США, еквівалентних 3243017,00 грн. по курсу НБУ станом на 10 лютого 2017 року, які він неодноразово позичав на сімейні потреби брату ОСОБА_6, який у період з 2005 року по 2011 рік перебував у шлюбі з ОСОБА_4 (т.1 а.с.4-8).

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 лютого 2017 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.32).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2017 року за апеляційною скаргою ОСОБА_4 ухвалу судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 лютого 2017 року скасовано, з передачею питання про відкриття провадження у справі на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.113-115).

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 липня 2017 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.126).

Відповідач ОСОБА_4 пояснень, заперечень по суті заявлених вимог суду першої інстанції не надавала.

Відповідач ОСОБА_6 позов визнав частково в сумі боргу 73785,00 доларів США, де його частка рівна 36893,00 доларів США (т.1 а.с.198-202).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 3 жовтня 2017 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 борг в сумі 2245979,45 грн., що еквівалентно 83107, 00 доларів США, стягнуто з ОСОБА_6 борг в сумі 997039,00 грн., що еквівалентно 36893,00 доларів США; розподілено судові витрати (т.2 а.с.12-15).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові, застосувати позовну давність.

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в тому, що не є стороною правовідносин позики, грошових коштів у ОСОБА_7 у позику не брала, у її присутності ОСОБА_7 коштів у позику чоловіку ОСОБА_6 не передавав, розписок про отримання коштів не надавала та не була присутня при їх складанні, за грошовими зобов'язаннями чоловіка ОСОБА_6 поруку не надавала; що звернення ОСОБА_7 до суду з позовом про стягнення боргу обумовлено поділом майна між подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_6, що майно подружжя не набувалось за кошти ОСОБА_7 тощо.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_7 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує тим, що невизнання ОСОБА_4 договору позики грошових коштів обумовлено поділом майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6, що надані ним брату ОСОБА_7 грошові кошти були витрачені на потреби сім'ї подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6, а тому ОСОБА_4 має відповідати за борговими зобов'язаннями.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_6 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обгрунтовує тим, що не визнання ОСОБА_4 позики грошових коштів обумовлено уникненням справедливого поділу майна подружжя.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_4, ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 з огляду на наступне.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики); договір позики є укладеним з моменту передання грошей (ст.1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ст.1047 ЦК України).

При укладенні договору позики в усній формі сторони мають дотримуватися правил, передбачених статтею 206 ЦК України. В разі недодержання письмової форми договору у випадках, коли цього вимагає норма зазначеної статті, настають правові наслідки, передбачені статтею 218 ЦК України. При вирішенні судом спору сторони можуть оперувати будь-якими засобами доказування, крім показань свідків. Такими засобами доказування можуть бути листи, письмові документи тощо, що ж до розписки, то розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові.

За змістом позовних вимог між позивачем ОСОБА_7 та відповідачами ОСОБА_6, ОСОБА_4, які перебували у шлюбі, у період з 2005 року по 2011 рік мало місце передання грошових коштів, а саме: 30 серпня 2005 року 10000,00 доларів США, 27 жовтня 2006 року 24000,00 доларів США, 8 лютого 2007 року 23000,00 доларів, 25 березня 2007 року 4800,00 доларів, 5 липня 2007 року 51485,00 доларів, 10 листопада 2010 року 5300,00 доларів США, 25 січня 2011 року 5000,00 доларів США, 7 січня 2011 року 3200,00 доларів США; борг частково повернуто, залишок боргу станом 10 лютого 2017 року згідно розписки від 20 березня 2011 року становить 120000,00 доларів США. Звертаючи вимоги до обох відповідачів, позивач виходить з того, що укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї договір, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо договір укладено в інтересах сім'ї.

В порядку доведення обставин, на які ОСОБА_7 посилався як на підставу своїх вимог, надано розписку від 20 березня 2011 року ОСОБА_6 що містить дані про те, що ОСОБА_6 взяв у борг у ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 126000,00 доларів США на сімейні потреби, які зобов'язався повернути 30 грудня 2011 року (а.с.31).

Таким чином, у сенсі положень статті 1047 ЦК України вказана розписка від 20 березня 2011 року може підтверджувати укладення договору позики грошових коштів між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та, відповідно, виникнення правовідносин позики грошових коштів між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Що ж до ОСОБА_4 то вона не надавала будь-яких розписок ОСОБА_7, відтак, у позивача відсутній документ, як то розписка (інший документ) ОСОБА_4 як позичальника, що посвідчує передання їй ОСОБА_7 як позикодавцем визначеної грошової суми.

ОСОБА_7 не доведено наявність правовідносин позики грошових коштів, де б стороною була ОСОБА_4. Посилання на те, що грошові кошти ОСОБА_7 передані ОСОБА_6, який витратив їх в інтересах сім'ї, зокрема, на придбання майна, не приймаються, оскільки не мають підтвердження. В справі відсутні належні та допустимі докази як того, що грошові кошти в сумі 126000,00 доларів США були у ОСОБА_7, належали останньому та мали легальне походження, так і того, що саме на грошові кошти, позичені у ОСОБА_7, подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 набуло у власність нерухоме та рухоме майно.

Домовленості, в тому числі й родинні, мають право на існування, однак такі припиняються у разі виникнення спору, вирішення якого в судовому порядку потребує надання належних та допустимих доказів.

Сам факт перебування ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у шлюбі не є безумовною підставою для висновку, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя, оскільки доведенню підлягає не лише укладення договору саме в інтересах сім'ї, а й фактичне використання отриманого за договором майна на задоволення потреб сім'ї.

У справі, що переглядається, відсутні належні та допустимі докази позики грошових коштів в інтересах сім'ї ОСОБА_6, ОСОБА_4 та використання таких коштів на задоволення потреб цієї сім'ї. Часткове визнання ОСОБА_6 позову не є підставою для висновку про те, що ОСОБА_4 є стороною позикових правовідносин, оскільки остання такі правовідносини заперечує, а, відтак, мають бути докази як укладення ОСОБА_6 у період шлюбу договору (договорів) позики в інтересах сім'ї, так і докази фактичного використання отриманих у власність за договором (договорами) позики грошових коштів на задоволення потреб сім'ї.

Свідки не є засобом доказування у позикових правовідносинах.

Оцінка доводам учасників справи щодо підстав набуття нерухомого та рухомого майна у власність у даній справі не надається, так як виходить за межі спірних правовідносин позики грошових коштів; спори щодо майна, в тому числі й поділу майна подружжя, підлягають вирішенню в інших процесах.

Не приймаються доводи апеляційної скарги щодо позовної давності у спірних правовідносинах з огляду на наступне.

Так, за змістом частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У сенсі даної норми матеріального права положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, і факт його порушення або оспорювання; якщо під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Таким чином, заявляючи про застосування наслідків спливу позовної давності як підстави для відмови у позові, ОСОБА_4 вступає в протиріччя, так як тим самим підтверджує існування у ОСОБА_7 самого суб'єктивного цивільного права, тобто права вимоги повернення суми позики і від неї в тому числі, та, відповідно, спростовує ж власні ж твердження про те, що не є стороною заявлених ОСОБА_7 правовідносин позики грошових коштів.

В даному випадку має місце безпідставність матеріально-правової вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення позикового боргу, тому положення закону про правові наслідки спливу позовної давності не застосовуються.

Не приймаються доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи за відсутності ОСОБА_4, яка не була належним чином повідомлена про час та місце судового засідання.

Так, дійсно, в судовому засіданні 3 жовтня 2017 року ОСОБА_4 чи її представник присутні не були; поряд з цим в матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_4 про отримання 18 вересня 2017 року судової повістки на судове засідання на 3 жовтня 2017 року (т.1 а.с.255). Крім того, в справі наявні повідомлення ОСОБА_4 на судові засідання на 23 серпня 2017 року, на 6 вересня 2017 року, заяви (клопотання) ОСОБА_4 про ознайомлення з матеріалами справи, про відкладення розгляду справи тощо після перегляду законності ухвали про відкриття провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4, відтак, ОСОБА_4 достовірно знала про знаходження справи на розгляді суду першої інстанції та мала б виконувати передбачені статтею 43 ЦПК України процесуальні обов'язки (т.1 а.с.113-115, 136, 179-181, 186).

Суд першої інстанції не повно встановив обставини, що мають значення для справи, висновки суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_4 не відповідають таким, рішення в частині вимог до ОСОБА_4 ґрунтується на не правильному застосуванні норм матеріального права, що в сукупності є підставою для скасування рішення суду в частині вимог до ОСОБА_4 та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні вимог до ОСОБА_4 за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог до ОСОБА_6 не оскаржено, відповідно в силу визначених статтею 367 ЦПК України меж розгляду справи судом апеляційної інстанції при даному апеляційному перегляді справи рішення в частині вимог до ОСОБА_6 не переглядається.

В порядку статті 141 ЦПК України витрати ОСОБА_4 по сплаті судового збору в сумі 5522,00 грн. за подання апеляційної скарги підлягають покладенню на ОСОБА_7 з огляду на відмову в позові до ОСОБА_4

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 3 жовтня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення боргу в сумі в сумі 2245979 грн. 45 коп., що еквівалентно по курсу НБУ станом на 6 жовтня 2016 року 83107,00 доларів США, та про стягнення витрат на сплату судового збору в сумі 5020,00 грн. - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати на сплату за подання апеляційної скарги судового збору в сумі 5522 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2018 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Г.Я.Колесніков