Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 712/7252/15-ц

провадження № 61-4204св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

судді: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя- доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 03 березня 2016 року у складі колегії суддів: Трюхана Г. М., Сіренка Ю. В., Ювшина В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 02 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 02-193/07, за умовами якого ОСОБА_1 надано на придбання автомобіля кредит у розмірі 11 800 євро зі сплатою 10 % річних в іноземній валюті на строк до 01 квітня 2014 року.

02 квітня 2007 року між ЗАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 02-112/07, згідно з яким ОСОБА_2 зобов'язався відповідати перед банком у разі неналежного виконання ОСОБА_1 кредитних зобов'язань за кредитним договором № 02-193/07.

17 грудня 2012 року між ЗАТ «Промінвестбанк», яке у подальшому змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), і ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого товариство набуло право вимоги за кредитним договором № 02-193/07 від 02 квітня 2007 року.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 20 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 20 234,99 євро, що еквівалентно 501 030 грн 85 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 7 598,34 євро, що еквівалентно 188 139 грн 59 коп., заборгованості за процентами - 7 085,48 євро, що еквівалентно 175 440 грн 86 коп., комісії - 660,80 євро, що еквівалентно 16 361 грн 82 коп., та пені - 3 610,32 євро, що еквівалентно 89 393 грн 75 коп.

У травні 2015 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направило ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про повернення кредитних коштів у розмірі 501 030 грн 85 коп., яка залишилася без виконання.

На підставі викладеного товариство просило стягнути на свою користь заборгованість за кредитом у розмірі 20 234,99 євро, що еквівалентно 501 030 грн 85 коп.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкас від 23 листопада 2015 року у складі головуючого Троян Т. Є. у позові ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 30 вересня 2010 року Придніпровський районний суд м. Черкас ухвалено рішення про дострокове стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованості, яка виникла станом на 02 листопада 2008 року за кредитним договором № 02-193/07 у розмірі 120 339 грн 50 коп. Тобто банк скористався правом на дострокове повернення кредиту, звернувшись до суду з позовом у 2010 році. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржниками, надає кредитору право на пред'явлення позову про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, і позбавляє можливості стягувати проценти за користування кредитом і пеню, нараховані за період після закінчення строку кредитного договору.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 03 березня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено, рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 23 листопада 2015 року скасовано, позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 270 430 грн 27 коп.

У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що заборгованість за кредитним договором, стягнуту рішенням Придніпровського районного суду м. Черкас від 30 вересня 2010 року, боржники не погасили. Оскільки кредитні зобов'язання між сторонами не припинені, позивач як правонаступник банку має право стягнути з відповідачів проценти, комісію та пеню.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкас від 30 вересня 2010 року з відповідачів достроково стягнуто всю суму кредиту, і саме з цього часу має обчислюватись строк позовної давності. ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду з позовом у червні 2015 року, тобто з пропуском цього строку, про застосування наслідків спливу якого просила відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції. Апеляційний суд на зазначені обставини уваги не звернув та ухвалив у справі незаконне рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 18 квітня 2016 року у складі судді Гвоздика П. О. відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Соснівського районного суду м. Черкаси.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів Кадєтової О. В., Євтушенко О. І., Мостової Г. І. справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 02 квітня 2007 року між ЗАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 02?193/07, за умовами якого ОСОБА_1 надано на придбання автомобіля кредит у розмірі 11 800 євро зі сплатою 10 % річних на строк до 01 квітня 2014 року.

02 квітня 2007 року між ЗАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 02-112/07, згідно з яким ОСОБА_2 зобов'язався відповідати перед банком у випадку неналежного виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором № 02-193/07.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкас від 30 вересня 2010 року достроково солідарно стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 121 662 грн 90 коп.

Постановою головного державного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції від 01 листопада 2010 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-702, виданого Придніпровським районним судом м. Черкас 28 жовтня 2010 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 121 662 грн 90 коп.

У межах виконавчого провадження проведено прилюдні торги, на яких реалізовано автомобіль «Hyundai Getz», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, що належав ОСОБА_1 Від реалізації цього автомобіля державний виконавець у рахунок погашення кредитної заборгованості перерахував ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 23 575 грн 51 коп.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» і ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого товариство набуло право вимоги за кредитним договором № 02-193/07 від 02 квітня 2007 року.

У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 20 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 20 234,99 євро, що еквівалентно 501 030 грн 85 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 7 598,34 євро, що еквівалентно 188 139 грн 59 коп., заборгованості за процентами - 7 085,48 євро, що еквівалентно 175 440 грн 86 коп., комісії - 660,80 євро, що еквівалентно 16 361 грн 82 коп. та пені у розмірі 3 610,32 євро, що еквівалентно 89 393 грн 75 коп.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 629 ЦК України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Абзац другий частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця у цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір обґрунтовано зазначав, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання вважається невиконаним належним чином.

Разом з цим суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору позивач має право на стягнення на свою користь процентів, комісії та пені до повного погашення кредитної заборгованості.

Крім того, відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором може бути пред'явлено в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку виконання основного зобов'язання або сплати щомісячних чергових платежів. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш, ніж через шість місяців після настання строку виконання основного зобов'язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 14?145цс18.

Так, апеляційний суд, переглядаючи спір в частині вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до поручителя ОСОБА_2, на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення боргу з поручителя солідарно з боржником.

Крім того, апеляційний суд, перевіряючи законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не має права виходити за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції частини першої статті 303 ЦПК України. Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції у цій справі, апеляційний суд прийняв уточнення позовних вимог, викладені в апеляційної скарзі, чим порушив норми процесуального права.

Отже суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року, повно та всебічно з'ясував обставини справи, встановив, що банк, скориставшись своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів, звернувся до суду із позовом, за наслідками якого 30 вересня 2010 року ухвалено рішення про дострокове стягнення з божника та поручителя заборгованості за кредитним договором. У разі невиконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, права та інтереси кредитодавця забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Разом з тим позивач як правонаступник кредитора вимоги про стягнення з відповідачів інфляційних втрат та трьох відсотків річних не заявляв. А тому підстав для задоволення позову немає.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статтей 212, 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 413 ЦПК України є підставою для його скасування із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права в частині не застосування судом наслідків спливу строку позовної давності, про який просила відповідач, є необґрунтованими, оскільки в разі недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав та не застосовує строк позовної давності. Такі роз'яснення викладено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Відповідно до частини першої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 03 березня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 23 листопада 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк