Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 457/614/15-ц

провадження № 61-31303св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представники відповідача: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, поданої представником - ОСОБА_4, на рішення Трускавецького міського суду Львівської області у складі судді Марчука В. І. від 16 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І. від 23 травня 2017 року, касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Трускавецького міського суду Львівської області у складі судді Марчука В. І. від 16 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І. від 23 травня 2017 року, касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на ухвалу апеляційного суду м. Львова у складі судді Бойко С. М. від 29 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про визнання недійсним кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 24 березня 2008 року між нею та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») було укладено кредитний договір № 1301/0308/88-031, за умовами якого банк надав їй кредит у розмірі 21 000 дол. США на споживчі цілі, а вона зобов'язалася за користування кредитними коштами сплачувати 11,9% річних та повернути кредит до 23 березня 2018 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором від 24 березня 2008 року № 1301/0308/88-031.

Позивач зазначала, що в порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав їй як споживачу фінансових послуг в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, застереження щодо валютних ризиків, сторону, яка несе відповідальність та збитки при настанні валютних ризиків, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім того, не було складено графік погашення процентів за користування кредитними коштами з метою визначення сукупної вартості кредиту та не визначено, за якою формулою необхідно визначити черговий платіж для погашення кредиту.

Посилаючись на те, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір від 24 березня 2008 року № 1301/0308/88-031.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 16 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустила позовну давність на звернення до суду за захистом порушеного права, не навівши поважність причин її пропуску, а відповідач заявив про застосування позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки з позовом до відповідача про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору позивач звернулася лише у травні 2015 року, то правильним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності поважних причин пропуску позовної давності на звернення до суду з указаним позовом та відсутності підстав для її поновлення.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 грудня 2016 року відмовлено.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що заявник не надав суду мотивованої заяви (клопотання) про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 грудня 2016 року, зазначені в ухвалі апеляційного суду недоліки в установлений судом строк не усунув.

У червні 2017 року представник ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставин справи та не звернули уваги на те, що під час укладення кредитного договору відповідач порушив права позивача як споживача, оскільки не надав їй інформацію про умови кредитування, можливість валютних ризиків, орієнтовну сукупну вартість кредиту та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Суди не вирішили питання про призначення у справі судово-економічної експертизи для підтвердження факту неможливості передбачення валютних ризиків при укладенні оспорюваного кредитного договору, про яку клопотала позивач. На думку заявника умови кредитного договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Кредитний договір підлягає визнанню його недійсним, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

У червні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій змінити в частині обґрунтування причин відмови у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що суд може відмовити в задоволенні позову у зв'язку із пропуском позовної давності виключно в тому випадку, коли дійде висновку про наявність підстав для його задоволення, проте підстави для задоволення позову відсутні.

У серпні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам заявника про те, що в ПАТ «Дельта Банк» проходить процедура ліквідації банку, представник, який був присутнім під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення, звільнений, тому заявник ознайомився зі змістом повного тексту оскаржуваного рішення суду першої інстанції лише 16 травня 2017 року, що свідчить про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення представника ОСОБА_1 на касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» на судові рішення судів попередніх інстанцій, у яких, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги банку, просить відмовити у її задоволенні, а касаційну скаргу позивача задовольнити.

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ПАТ «Дельта Банк» на касаційну скаргу представника ОСОБА_1, у яких наведено аналогічні мотиви зазначені відповідачем у касаційній скарзі, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги позивача, просить змінити судові рішення судів попередніх інстанцій в частині правового обґрунтування причин відмови у задоволенні позову.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

До Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга ОСОБА_1 та касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» на ухвалу апеляційного суду не підлягають задоволенню, а касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» на судові рішення судів попередніх інстанцій підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 24 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 1301/0308/88-031, за умовами якого банк зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі 21 000 дол. США на споживчі цілі, а відповідач зобов'язалася за користування кредитними коштами сплачувати 11,9% річних та повернути кредит до 23 березня 2018 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі, за кредитним договором від 24 березня 2008 року № 1301/0308/88-031.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статтей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статтей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Матеріалами справи узгоджується, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення правочину позивач не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконувала його умови. При цьому, позивачеві було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір.

Посилання позивача на несправедливі умови кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

Також колегія суддів приходить до висновку, що підстав, передбачених положеннями статтею 230 ЦК України, статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним немає, так як позивач не довела введення її в оману з боку відповідача, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим, що є її процесуальним обов'язком.

З урахуванням наведеного, підстави для задоволення позову відсутні.

У той же час, суди попередніх інстанцій вважаючи, що позивачем не надано доказів того, що у момент укладення оспорюваного кредитного договору не було дотримано вимог статті 203 ЦК України, як на підставу відмови у позові суди зазначили пропуск позивачем позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України та відсутності поважних причин для її поновлення.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки заявлений позивачем позов є не доведеним, то у його задоволенні слід відмовити саме з цих підстав, а не у зв'язку з пропуском позовної давності, як мотивували суди попередніх інстанцій. Відмова у позові за пропуском позовної давності можлива тільки за умови порушеного права.

Тобто зазначення в мотивувальних частинах судових рішення судів попередніх інстанцій такої правової підстави відмови в позові як пропуск позовної давності є помилковими, тому відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають зміні шляхом виключення з їх мотивувальних частин посилання на положення статей 256, 257, 267 ЦК України.

При цьому касаційний суд враховує, що помилкове посилання судів на позовну давність не потягло неправильне вирішення спору, оскільки суди навели докази та мотиви, які відповідають встановленим обставинам та ґрунтуються на законі, щодо недоведеності пред'явленого позову.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня

2004 року, «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня

2010 року).

Із матеріалів справи вбачається, що під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду першої інстанції в судовому засіданні 16 грудня 2016 року був присутній представник ПАТ «Дельта Банк» - ОСОБА_5

Як на поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження заявник посилався на те, що копію повного тексту оскаржуваного рішення суду першої інстанції отримав лише 16 травня 2017 року, тому строк на апеляційне оскарження пропустив з поважних причин.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України 2014 року, апеляційний суд правильно виходив із того, що підстави, на які посилається заявник, не є поважними, оскільки матеріалами справи узгоджується, що останній отримав копію повного тексту оскаржуваного рішення 27 лютого 2017 року, а апеляційну скаргу подав лише 26 травня 2017 року, тобто поза межами строку, передбаченого частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року. Заявник надав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, але не навів поважних причин, зазначені в ухвалі апеляційного суду недоліки в установлений судом строк не усунув.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, та не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» на ухвалу апеляційного суду м. Львова від 29 червня 2017 року залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_4, на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2017 року залишити без задоволення.

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2017 року задовольнити частково.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2017 року змінити, виключити з мотивувальних частин судових рішень посилання на положення статей 256, 257, 267 ЦК України.

В іншій частині рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на ухвалу апеляційного суду м. Львова від 29 червня 2017 року залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду м. Львова від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:М. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило