Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 207/4112/15-ц

провадження № 61-20461св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, адміністрація Баглійського району Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області,

третя особа - відділ Держземагенства у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року у складі головуючого-судді Погребняк Т. Ю. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2017 року у складі суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, адміністрації Баглійського району Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області про визначення порядку користування земельною ділянкою та виділ земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та жилим будинком, зобов'язання встановити межі земельних ділянок на місцевості, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що в порядку спадкування набула право власності на 14/25 частин жилого будинку АДРЕСА_1, земельна ділянка на якій розташовано будинок не приватизована, надана у користування на підставі рішення виконавчого комітету від 06 квітня 1954 року. Іншим співвласником будинку є відповідач ОСОБА_5, якій належить 11/25 його частин.

ОСОБА_5 самовільно без погодження із співвласником, встановила паркан, який унеможливлює доступ до зовнішньої сторони вікна, та навіс, який залишає інше вікно без денного світла, чим чинить перешкоди як у користуванні жилим будинком так і земельною ділянкою, на якій він розташований.

Посилаючись на викладене й на відсутність згоди сторін щодо користування спірною земельною ділянкою, ОСОБА_4 просила визначити порядок користування земельною ділянкою загальною площею 840 кв.м, розташованою по АДРЕСА_1 (Дніпродзержинськ) Дніпропетровської області, за конфігурацією і межами, вказаними у другому варіанті, що зображені у додатку № 3 висновку експертного будівельно-технічного дослідження та виділити згідно даного порядку у її користування земельну ділянку площею 470, 4 кв. м, а відповідачу - 369,6 кв. м. Зобов'язати ОСОБА_5 перенести частину огорожі №5 за планом земельної ділянки на 1,0 м вздовж належної їй нежитлової прибудови літера «а5-1», для можливості її обслуговування, усунувши таким чином перешкоди у користуванні земельною ділянкою та жилим будинком, зобов'язати адміністрацію Південного району встановити межі земельних ділянок на місцевості, які перебувають у користуванні сторін та стягнути з ОСОБА_5 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з урахуванням вимог положень ЗК України, Закону України «Про землеустрій» та відсутності плану земельних ділянок, які займають сторони у справі, відведених в натурі (на місцевості) або будь-яких інших документів, які б свідчили про відведення земельних ділянок зі схематичним зазначенням розташування кожної земельної ділянки відносно інших сусідніх ділянок, та відповідно їх розмежування, встановлення границь на місцевості, суд позбавлений можливості здійснити поділ земельної ділянки в натурі та таким чином усунути позивачу перешкоди у її користуванні.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2017 року апеляційну скаргуОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що сторони є співвласниками нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, порядок користування якою з урахуванням розміру часток кожного із співвласників на нерухоме майно, судами безпідставно не визначено, унаслідок чого не вирішено спір по суті, зокрема заявлені дві самостійні вимоги про визначення порядку користування земельною ділянкою та залишено усунення перешкод у її користуванні, шляхом перенесення огорожі.

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Сторони не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів - без змін.

Судами встановлено, що 12 грудня 2012 року ОСОБА_4 успадкувала після померлої бабусі 14/25 частин жилого будинку АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Татарець Т. К., за реєстровим №1124.

Право власності на належну частину жилого будинку зареєстроване Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 25 грудня 2012 року за номером запису: 14160 в книзі: 84.

Співвласником вищевказаного житлового будинку, згідно даних, зазначених у технічному паспорті на житловий будинок є ОСОБА_5, якій належать 11/25 його частин.

Земельна ділянка, на якій розташовано жилий будинок не приватизована, надана у користування на підставі рішення виконавчого комітету № 256 від 06 квітня 1954 року, 800 кв. м під будинком та 89 кв. м додатково у тимчасове користування з наступним вилученням. Відповідно до висновку експертного будівельно-технічного дослідження №585/06-15, фактична площа земельної ділянки, якою користуються сторони становить 840 кв. м.

Отже, набувши право власності на жилий будинок, не вирішили у встановленому порядку питання надання їм спірної земельної ділянки у користування, відповідно до розміру їх часток у будинку, згоди щодо порядку користування нею не досягли, що призводить до конфліктних ситуацій.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 з огляду на таке.

Згідно із статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин першої, третьої, шостої статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

За правилами статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

За змістом пунктів 4.1, 4.2, 4.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376(далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відновлення меж земельної ділянки на місцевості передбачає повторне винесення меж в натуру на підставі наявної земельно-кадастрової документації.

Згідно із пунктом 2.1 вищевказаної Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2.3 вищезгаданої Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Таким чином, за змістом статті 55 Закону України «Про землеустрій», межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Установивши, що в матеріалах справи відсутні планово-картографічні матеріали та матеріали кадастрової зйомки, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 у зв'язку з тим, що позов є передчасним, так як законодавством закріплений порядок встановлення (відновлення) меж земельних ділянок.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами того, що сторони є співвласниками нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

Аргументи касаційної скарги про те, що питання визначення меж спірної земельної ділянки не було предметом даного розгляду, а суди не вирішили по суті дві самостійні вимоги про визначення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод у її користуванні, шляхом перенесення огорожі, є безпідставними, оскільки як вбачається з поданої ОСОБА_4 позовної заяви, позивачем заявлено й вимогу про зобов'язання виконавчого комітету Баглійської районної у місті Дніпродзержинську (нині Кам'янське) ради встановити межі земельних ділянок, які перебувають у користуванні сторін, на місцевості. При цьому, дані щодо звернення позивача до відповідних органів з даним питанням відсутні.

Отже, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик