ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/892/18 Справа № 177/671/17 Суддя у 1-й інстанції - Коваль Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони справи :

позивач - Державний вищий навчальний заклад «Криворізький державний педагогічний університет», відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу «Криворізький державний педагогічний університет» на заочне рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2017 року, ухваленого суддею Коваль Н.В. у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року Державний вищий навчальний заклад «Криворізький державний педагогічний університет» ( надалі - КВНЗ «КДПУ»)звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив суд стягнути з нього нестачу завдану ним під час виконання трудових обов'язків в сумі 49947,00 грн. та судові витрати у розмірі 1600,00 грн.

В мотивування заявлених позовних вимог зазначив, що 24.12.2007 року на підставі наказу по КВНЗ «КДПУ» № 277-к відповідач ОСОБА_2 прийнятий на посаду завідувача навчальними майстернями і працював до 15.01.2016 року.

Відповідно до договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 238 від 24.12.2007 року, взяв на себе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за збереження матеріальних цінностей переданих йому для зберігання.

На підставі наказу КВНЗ «КДПУ» № 274 від 09.11.2015 року проведено інвентаризацію, в результаті якої виявлено відсутність матеріальних цінностей на суму 49947,00 грн. Відповідач відмовився у добровільному поряду погасити нестачу, тому позивач просить її стягнути з відповідача в судовому порядку.

Заочним рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2017 року КВНЗ «КДПУ» відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2

Не погоджуючись із рішенням суду, КВНЗ «КДПУ» подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд не сприяв встановленню об'єктивних даних та не витребував необхідних документів. Через проведену реструктуризацію підприємства своєчасно позивач не мав змоги надати посадову інструкцію відповідача та просив суд апеляційної інстанції прийняти як доказ інвентаризаційний опис необоротних активів та протокол інвентаризаційної комісії.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, сторони та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 24.12.2007 року, відповідача ОСОБА_2 прийнято на посаду завідувача навчальними майстернями Криворізького державного педагогічного університету (а.с. 7),

Між Криворізьким державним педагогічним університетом та ОСОБА_2 24 грудня 2007 року укладено договір № 238 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 8).

Згідно п. 1, якого, працівник, що обіймає посаду завідувача учбовими майстернями, безпосередньо пов'язану із збереженням, бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності матеріальних цінностей, переданих йому для зберігання роботодавцем. Згідно п. 2 зазначеного договору роботодавець зобов'язується: створити працівникові умови, необхідні для нормальної роботи з забезпеченням повного зберігання довірених йому роботодавцем матеріальних цінностей; ознайомити працівника із чинним законодавством про матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству (установі, організації), а також з чинними інструкціями, нормативами і правилами зберігання, приймання, обробки, продажу (відпускання), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих довірених йому роботодавцем матеріальних цінностей; проводити в установленому порядку інвентаризацію матеріальних цінностей. (а.с.8).

Наказом № 274 від 09.11.2015 року на підставі службових записок старшого викладача кафедри загальнотехнічних дисциплін від 04.11.2015 року та доцента кафедри загальнотехнічних дисциплін від 04.11.2015 року, доручено провести інвентаризацію матеріальних цінностей матеріально відповідальної особи ОСОБА_2 (а.с. 9).

Актом інвентаризаційної комісії, проведеної на підставі розпорядчого документа №251 від 22 жовтня 2015 року виконано знімання фактичних залишків основних засобів, нематеріальних активів, під час якої встановлена відсутність станків токарно-винторезний, фрезерного, що були ввірені відповідачу, що засвідчено у звіряльній відомості та протоколах інвентаризаційної комісії, який підписаний усіма членами комісії ( а.с.62-67).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано достатніх доказів, для задоволення позовних вимог. Зокрема, не надано відомостей про обсяг та перелік майна ввіреного відповідачу у відповідальність згідно договору про повну матеріальну відповідальність, перелік посадових обов'язків відповідача, для встановлення кола його відповідальності. Суду позивачем не надано протоколу проведеної інвентаризаційної перевірки, відсутні відомості чи проводилась перевірка у присутності відповідача, як відповідальної особи

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Спір між сторонами виник з приводу підстав та обсягу для відшкодування шкоди завданої працівником ОСОБА_2 у вигляді нестачі під час виконання трудових обов'язків.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації встановлені Главою ІХ КЗпП України.

Відповідно до частин першої та другої ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно з трудовим законодавством працівника не можна притягнути до повної матеріальної відповідальності у випадках, не передбачених ст.134 КЗпП України.

У пунктах 4, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 роз'яснено, що за правилами ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов'язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов'язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Колегією суддів встановлено, що шкода завдана позивачу Державному вищому навчальному закладу «Криворізький державний педагогічний університет» внаслідок винних дій працівника ОСОБА_2, щодо збереження ввірених йому матеріальних цінностей.

З огляду на матеріали справи та посадові обов'язки відповідача, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача ОСОБА_2 повної матеріальної відповідальності, останній зобов'язаний відшкодувати дану шкоду відповідно до вимог ст.132 КЗпП України в розмірі свого середньомісячного заробітку.

Згідно з п.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, у випадку, коли між працівником і підприємством відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Так перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. №447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

Цей перелік не підлягає розширюваному тлумаченню. Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають.

Відповідно до ст.135-1 КЗпП України договори можна укладати тільки при зайнятті посад і виконанні робіт, які передбачено Переліком №447/24. Якщо ж до трудових обов'язків працівників такі функції не входять, то укладення договору про повну матеріальну відповідальність буде суперечити законодавству, навіть у разі, коли посада, яку займає працівник, або робота, що він виконує, була зазначена в Переліку №447/24.

Судом встановлено, що посада яку обіймав відповідач завідувач навчальними майстернями, відсутня в переліку посад і робіт, з якими відповідно до ст.135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, тому відповідач не може нести матеріальної відповідальності у повному розмірі завданої шкоди, а відповідає лише в межах середнього місячного заробітку.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні колегії суддів, КВНЗ «КДПУ» надано довідку про доходи від 21 листопада 2018 року, згідно якої середньомісячний розмір заробітної плати ОСОБА_2 становить 3832,29 грн.

Саме в межах середнього заробітку відповідач ОСОБА_2 має нести відповідальність за неналежне збереження ввірених йому матеріальних цінностей.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів приходить до переконання що матеріалами справи доведено, що шкоду завдану підприємству у вигляді незбереженні матеріальних цінностей, що були ввірені відповідачу ОСОБА_2 спричинено його діями 9 бездіяльністю). Відсутність у повному обсязі станків доведено матеріалами проведеної спеціально створеної інвентаризаційною комісією. Проте, компенсація завданої шкоди не може перевищувати розміру середнього заробітку відповідача, оскільки його посада не передбачена переліком, передбаченим законодавством до осіб, з якими може бути укладений договір повної матеріальної відповідальності. Тому, укладений між сторонами договір № 238 від 24 грудня 2007 року про повну індивідуальну матеріальну відповідальність не має правового значення.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято без повного урахування обставин справи, на неповному дослідженні фактичних обставин, не застосовано закон, що підлягав застосуванню, а саме відповідне положення трудового законодавства, що в порядку п.п.1,2,3 ч.1 ст.376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про стягнення з працівника ОСОБА_2 на користь Державного вищого навчального закладу «Криворізький державний педагогічний університет» матеріальну шкоду у розмірі середньомісячного заробітку в сумі 3832,29 грн. та компенсацію судових витрат зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При звернені до суду із позовом та поданні апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у сумі 1600 грн.1760 грн.( а.с. 1,50), який підлягає стягненню на його користь з відповідача згідно ч.1,2 ст.141 ЦПК України у сумі 257,80 грн. пропорційно задоволеним вимогам, згідно розрахунку (3360 х3832,29:49947).

Керуючись ст.ст. 367, 374,376, 381, 382 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Криворізький державний педагогічний університет» задовольнити частково.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Державного вищого навчального закладу «Криворізький державний педагогічний університет» до ОСОБА_2 про стягнення нестачі задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного вищого навчального закладу «Криворізький державний педагогічний університет» нестачу завдану ним під час виконання трудових обов'язків в сумі 3832,29 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного вищого навчального закладу «Криворізький державний педагогічний університет» судові пропорційна задоволенним вимогам в сумі 257,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 27 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: