Справа № 367/882/18 Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/3300/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 18 18.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2018 року м. Київ

Справа № 367/882/18

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Олійника В.І.,

секретар судового засідання Немудра Ю.П.,

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5 (апелянт),

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ірпінського міського суду Київської області, у складі судді Оладько С.І., від 30 травня 2018 року, (повний текс рішення складено 09 червня 2018 року),

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 позивач звернувся до суду із позовом. Зазначив, що в другій половині 2011 року між ним та ОСОБА_5 був укладений попередній договір ренти. Квартира, що відчужувалася за цим договором, належала відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2011 року. Вказана квартира знаходиться у новобудові і правовстановлюючих документів на неї на час підписання договору відповідач не мала. Строк виплати, згідно п. 5.1. договору склав 5 років з дня передачі одержувачем ренти квартири.

Зазначив, на виконання умов договору, починаючи з 01 жовтня 2011 року по 01 серпня 2013 року щомісячно сплачував відповідачу 3 тис. грн, на загальну суму 69 тис. грн, про що є підписи відповідача на звороті договору ренти.

Восени 2013 року в БТІ він дізнався, що документи на право власності на квартиру відповідач вже отримала, а також що через зміни в проектній документації квартири спірна квартира замість номера 39 набула номер 37.

Стверджував, що звернувся до відповідача з вимогою на виконання умов договору оформити права власності на квартиру на нього, однак ОСОБА_7 відмовила і поставила йому вимогу звільнити квартиру. 30 листопада 2013 року у зв'язку з невиконанням умов договору, він вручив відповідачу претензію щодо призупинення сплати рентних платежів.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 липня 2014 року по справі № 367/2505/14-ц на ОСОБА_5 покладено обов'язок виконати умови договору ренти, а саме: нотаріально завірити попередній договір ренти та укласти основний договір ренти. На підставі даного рішення був виданий виконавчий лист, за яким 07 листопада 2014 року ВДВС Солом'янського РУЮ в м. Києві відкрито виконавче провадження № 45353433.

Крім того, зазначав, що йому стало відомо про те, що відповідач 24 листопада 2014 року уклала попередній договір купівлі продажу зазначеної вище квартири з іншою особою і на даний час квартира належить останній.

Тому, просив сплачені ним кошти у розмірі 69 тис. грн та пеню у розмірі 90 654.63 грн стягнути з ОСОБА_5 на його користь.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 69 тис. грн. В іншій частині позову відмовлено.

ОСОБА_5 з судовим рішенням не погодилась та 27 червня 2018 року подала апеляційну скаргу. Просила рішення суду скасувати ухвали нове рішення, яким відмовити у задоволені позову. Вважала, що вказане рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. При цьому суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду.

Свій відзив на апеляційну скаргу подав позивач. Вважав, що вказану апеляційну скаргу треба залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд дійшов висновку, що оскільки позивачем були сплачені кошти у розмірі 69 тис. грн, то ця сума є розміром збитків.

Колегія суддів з цим висновком районного суду погодилася, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено таке.

У другій половині 2011 року ОСОБА_5 і ОСОБА_4 уклали попередній договір ренти без дати і номеру.

За умовами договору ОСОБА_5 мала передати відповідачу квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2011 року.

Вартість квартири становила 400 тис. грн, що є еквівалентом 50 тис. доларів США за курсом НБУ на день укладення договору. ОСОБА_5 мала передати ОСОБА_4 квартиру у власність за плату в сумі 120 тис. грн, що є еквівалентом 15 тис. доларів США за курсом НБУ на день укладення договору, які ОСОБА_4 мав сплатити ОСОБА_5 готівкою після отримання нею прав власності на квартиру, та до підписання основного договору. Розмір ренти у грошовій формі становив 4 800 грн., що є еквівалентом 600 доларів США за курсом НБУ на день укладення договору.

Виплата ренти до отримання ОСОБА_5 права власності на квартиру становила 3 тис. грн на місяць.

На виконання умов договору, в період з 01 жовтня 2011 року по 01 серпня 2013 року ОСОБА_4 щомісячно сплачував відповідачу 3 тис. грн, і сплатив їй всього 69 тис. грн. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 липня 2014 року по справі № 367/2505/14-ц, що набрало законної сили, на ОСОБА_5 покладено обов'язок виконати умови договору ренти, а саме: нотаріально завірити попередній договір ренти та укласти основний договір ренти. На підставі даного рішення був виданий виконавчий лист, за яким 07 листопада 2014 року ВДВС Солом'янського РУЮ в м. Києві відкрито виконавче провадження № 45353433.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 вересня 2014 року ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання попереднього договору ренти відмовлено. Рішення набрало законної сили 2 грудня 2015 року.

Наведені обставини визнані обома сторонами по справі.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 731 ЦК України за договором ренти одна сторона (одержувач ренти) передає другій стороні (платникові ренти) у власність майно, а платник ренти взамін цього зобов'язується періодично виплачувати одержувачеві ренту у формі певної грошової суми або в іншій формі.

Відповідно до ст. 732 ЦК України договір ренти укладається у письмовій формі. Договір ренти та договір про передачу нерухомого майна під виплату ренти підлягають нотаріальному посвідченню. говором ренти може бути встановлено, що одержувач ренти передає майно у власність платника ренти за плату або безоплатно. Якщо договором ренти встановлено, що одержувач ренти передає майно у власність платника ренти за плату, до відносин сторін щодо передання майна застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, а якщо майно передається. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Всупереч твердженням апелянта, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є такими, що відповідають обставинам справи та вимогам цивільного і цивільно- процесуального законодавства.

Доводи апелянта, щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності у даній справі являються наслідком помилкового тлумачення норм права, оскільки по справі встановлено, що сторонами в другій половині 2011 року укладено попередній договір ренти, рішенням суду в позові щодо його розірвання відмовлено, за умовами договору відповідач мала передати позивачу спірну квартиру у власність за обумовлену плату, яку останній мав сплатити першій готівкою після отримання нею прав власності на квартиру, та до підписання основного договору, строк виплати рентних платежів склав 5 років з дня передачі квартири відповідачем позивачу (п. 5.1.), рішенням суду на відповідача покладено обов'язок виконати умови вказаного договору та укласти основний договір ренти відкрите виконавче провадження, яке триває.

Посилання апеляційної скарги на правову позицію Верховного суду України у справі № 6-2891цс16 від 8 листопада 2017 року теж не може бути прийняте до уваги колегією суддів, оскільки обставини даної справи з наведеною - є різними.

Доводи апеляційної скарги, щодо проживання у вказаній квартири позивача та несплату ним комунальних послуг також вказаних висновків не спростовують, так як пов'язаних з цим вимог відповідачем у даній справі не заявлено.

Інші доводи апеляційної скарги висновків районного суду теж не спростовують і не свідчать про порушення судом норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Обґрунтовуючи судове рішення, окрім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

В.І. Олійник