РІШЕННЯ

Іменем України

04.09.2018 року Франківський районний суд м.Львова в складі:

головуючої судді Мартьянової С.М.

при секретарі Турчак М.І.

за участю позивача ОСОБА_1

преставника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з участю третіх осіб органу опіки та піклування Жовківської районної державної адміністрації та Надичівської сільської ради Жовківського району Львівської області про зобовязання надання постійного догляду,

в с т а н о в и в :

позивачка звернулася до суду із позовною заявою і просить зобовязати відповідача надавати їй, як немічній матері, щоденний постійний догляд. Свій позов мотивує тим, що з 14.08.2009 року після отриманої травми внаслідок ДТП вона є інвалідом першої групи та потребує за собою постійного стороннього догляду. Приймаючи до уваги, що вона є хворою людиною, потребує постійного догляду, і не в змозі забезпечити себе необхідним мінімумом для проживання, допомоги від доньки не отримує, а тому просить зобовязати останню надава їй постійний догляд.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним в позові та просять такий задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов заперечила повністю. Пояснила, що забезпечувала позивачу постійний догляд у лікарні в яку вона була доставлена після ДТП у реанімаційне відділення. Лікування, харчування, догляд, поїздки в реабілітаційний центр, поїздки до монахів у святі місця, виділяли кошти на лікування, медикаменти, операції, конструкції, пристосувань для інваліда, інвалідний візок. Здійснювала догляд за позивачкою, щоб витягнути позивача з нерухомого піврічного стану у лікарні та допомогти самостійно себе обслуговувати, так як руки і верхня частина тіла повністю відновились через 6 місяців. Після ДТП, відповідач доглядала позивача сама постійно та з частковою допомогою родичів, які пізніше не захотіли допомагати, так як зіткнулися з постійними зауваженнями та конфліктами з ОСОБА_1 В подальшому, вирішили винайняти у м.Львові квартиру неподалік від відповідача і продовжувала доглядала її після народження своєї дитини ще три місяці, після чого позивач захотіла поїхати додому в село і з лютого 2013 року почали шукати і оплачувати доглядальниць. ОСОБА_1 вигадувала різні причини, щоб вигнати ту чи іншу доглядальницю. За 6 років доглядальниць, яких відповідач постійно шукала в оголошеннях, по знайомих, в інтернеті і привозила в село було незліченна кількість. У 2016 році стались незворотні конфлікти зі сторони ОСОБА_1, які призвели до того, що відповаідач з чоловіком боялися за життя і здоровя їх дітей, безпеку тому категорично не хочуть, щоб ОСОБА_1 проживала з ними так як позивач є небезпечною для оточуючих і психічно нестабільною, з наданих суду фотогафій і довідки з ТП №1 видно, що остання вдарила дочку відповідача, якій тоді було 2 рочки по щоці, після чого дитина до цього часу памятає цей страшний випадок і боїться її. Крім того, ОСОБА_1 незліченну кількість разів викликала поліцію як у м Львові так і в себе вдома в селі по різних причинах, які були безпідставні. Просить у задволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з таких підстав.

Заслухавши пояснення представника позивачки, свідка, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається яке на підставу своїх вимог або заперечень..

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 202 СК України закріплено обов'язок повнолітніх дітей утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов'язаних із наданням такого піклування.

Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно з ч. 1 ст. 203 СК України, дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Таким чином, законодавець визначив, що право на утримання від повнолітніх дітей батьки мають за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до вимог п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст.204 СК).

Відповідно до копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААА №841914 ОСОБА_1, з 13.02.2012 року призначено першу групу інвалідності загального захворювання, безтерміново.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, яка є доглядальницею позивача ОСОБА_1 та повідомила суду, що виконувати таку роботу було дуже важко, оскільки остання має тяжкий характер та постійно провокувала конфліктами та спричиняла сварки. Разом з тим, ствердила те, що відповідач ОСОБА_3 постійно доглядала за позивачем, зокрема надавала матеріальну допомогу, часто приїжджала до неї, привозила необхідні продукти, медикаменти та інше.

Крім того, позивач жодним чином не ставить вимоги про необхідність надання їй маетріальної допомоги чи стягнення аліментів відповідно, при цьому просить суд лише зобовязати відповідача надавати щоденний постійний догляд, що в силу змісту ст.172 СК України, на яку позивач покликається, не передбачено.

Доказів того, яким чином відповідачем порушені права, свободи та інтереси саме позивача матеріали справи не містять і в суді їх не надано. Жодних доказів на підтвердження своїх вимог позивач не представила.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів).

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 81, 82, 89, ч.6 ст.259, 264, 265, 268, 355 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з участю третіх осіб органу опіки та піклування Жовківської районної державної адміністрації та Надичівської сільської ради Жовківського району Львівської області про зобовязання надання постійного догляду відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області в порядку ст. 355 ЦПК України.

Відповідно до розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя: Мартьянова С.М.