АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 серпня 2018 року м. Чернівці

справа № 726/2129/16

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідач акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

апеляційна скарга акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 29 травня 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Асташев С.А.,

встановив:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Просила визнати недійсним кредитний договір від 8 липня 2008 року, який укладений між акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1

Посилалась на те, що на момент підготовки та підписання договору банк не надав позивачці інформацію про сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку. Відповідач ввів ОСОБА_1 в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, тобто застосував нечесну підприємницьку практику.

АТ КБ «ПриватБанк» включив договір несправедливі умови.

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 29 травня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір від 8 липня 2008 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Посилається на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а аргументи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи встановлено, що 8 липня 2008 року між позивачем - ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір.

Відповідно до умов вказаного договору позивачка отримала споживчий кредит в сумі 72 992 доларів 43 центи США з процентною ставкою 1,25 % на місяць (15% річних) на термін до 8 липня 2018 року (а.с.38-40).

Згідно свідоцтва про зміну імені від 29 квітня 2015 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 змінила своє прізвище та ім'я на ОСОБА_1 (а.с.42).

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено свободу договору, а саме: відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей ніж ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постановах від 23 липня 2018 року у справі № 227/277/17 та від 25 липня 2018 року у справі № 609/1261/16-ц.

Ухвалюючи рішення у справ суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 на момент укладення та підписання оспорюваного договору

діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору позивачка без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконувала свої зобов'язання з повернення цих коштів.

Те, що позивачка особисто підписала кредитний договір та виконувала його умови, свідчить про досягнення згоди між сторонами щодо усіх істотних умов договору. Позивачка із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору до банку не зверталася та не скористалася наданим частиною 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним кредитного договору з тих підстав, що банк на момент укладення договору не надав позивачу повної інформації щодо його умов суд першої інстанції не врахував, що права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлених частиною сьомою статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв'язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові від 16 липня 2018 року у справі № 686/1871/16-ц

За таких обставин відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійним.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що умови передбачені пунктом 8.1 кредитного у розмірі трьох відсотків від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, що складає 2100 доларів США; щомісячної сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 процентів річних від суми зарезервованих ресурсів є нікчемними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг)вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в своїй постанові від 25 липня 2018 року у справі № 697/1045/15-ц.

Оскільки зазначені вище умови договору є нікчемними їх відповідно до правил ч.2 ст. 215 ЦК України не потрібно визнавати недійсними.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що нікчемними є умови договору зазначені в пункті 5.3 кредитного договору щодо зобов'язання позичальника сплатити банку штраф в розмірі 250 гривень плюс п'ять процентів від суми позову при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на тридцять днів, оскільки вказані умови суперечать положенням статті 549 ЦК України.

Так, статтею 627 ЦК України передбачено свободу договору, а саме: відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Відповідно до положень вказаних норм ЦК України сторони діючи вільно визначили умови договору зазначені в пункті 5.3 кредитного договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що є несправедливими умови, які зазначені в пункті 8.4 кредитного договору щодо встановлення пені у розмірі 0,15 процентів за кожен день прострочення виконання зобов'язання за споживчим кредитом, що становить 54,75 процентів річних (0,15х365) від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів за рік оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 процентів вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за спірним договором.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п'ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесятвідсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов?язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові від 15 березня 2018 року у справі № 752/18046/14-ц.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що пункт 8.4 кредитного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору у вигляді пені у розмірі 0,15 відсотка від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочення є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов?язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов?язань за спірним договором.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним пункту 8.4 кредитного договору слід відмовити в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав у своїй постанові від 15 березня 2018 року у справі № 752/18046/14-ц.

Як вбачається з матеріалів справи сторони уклали та підписали оспорюваний договір 8 липня 2008 року. Отже, саме в цей день позивачка могла дізнатися про внесення в кредитний договір несправедливих умов зазначених у пункті 8.4 договору та відповідно про порушення свого права.

З позовом до суду позивачка звернулася 2 грудня 2016 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності передбаченого статтею 257 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що представник банку просив застосувати строк позовної давності (а.с.57,58).

Враховуючи наведені вище обставини суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини судового рішення вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення постанови про відмову в позові.

З платіжного доручення №PROM5BKSCF від 15 червня 2018 року вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 826 гривень 80 копійок (а.с.156).

Згідно частини 7 статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом з підстав, які передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», а тому як споживач фінансових послуг він є звільненим від сплати судового збору відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» слід компенсувати сплачені ним судові витрати в сумі 826 гривень 80 копійок за подання до суду апеляційної скарги за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк» Приватбанк» задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 29 травня 2018 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк» Приватбанк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Компенсувати акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» 826 (вісімсот двадцять шість) гривень 80 копійок судових витрат, сплачених за подання до суду апеляційної скарги, за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 14 серпня 2018 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна