РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2018 року

Рівненський міський суд Рівненської області

у складі головуючого судді Кучиної Н.Г.,

при секретарі Ющук О.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу №569/17750/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 16 липня 2008 року ВАТ «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1, уклали кредитний договір № 1701/0708/71-114, з подальшим внесення змін та доповнень.

Відповідно до умов вищевказаного кредитного договору, банк зобовязується надати боржнику кредит у сумі, а боржник зобовязується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши кредит у сумі 272 000,00 грн.

В свою чергу, ОСОБА_1 неналежно виконує взяті на себе зобовязання, чим грубо порушує істотні умови кредитного договору, в результаті чого станом на 01.07.2017 р., має заборгованість:

- за кредитом - 257 423,44 грн.,

- по відсотках - 337 605,11 грн.,

В забезпечення виконання зобовязань позичальника, що випливають з основного договору, 16 липня 2008 року ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку наступне майно, а саме: однокімнатну квартиру № 7 (Сім) в будинку № 38 (тридцять вісім) за адресою вул. Грушевського академіка (вул. Ніколаєва) м. Рівне.

Предмет іпотеки належить відповідачу на підставі: договору купівлі-продажу від 16.07.2008 року, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу 16.07.2008 року, за реєстровим номером 2801 та Витягу з державного реєстру правочинів № 6237900, виданого 16.07.2008 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 № правочину 3023385.

Предмет іпотеки оцінюється в 382 515,00 (триста вісімдесят дві тисячі п'ятсот п'ятнадцять) гривень (відповідно до звіту № ВА 170926-008 від 26 вересня 2017 року,- додається).

Враховуючи невиконання відповідачем основного зобовязання, позивач має право звернутися до останнього з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відповідача та виселення відповідачів без надання іншого житла.

Просить позов задоволити.

Представник позивача через канцелярію суду подав заяву вх. №59114/18 від 16.11.2018 року про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність його довірителя. Просить позов розглянути, згідно наявних в справі доказів, поданих ним у відзиві на позовну заяву та висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради.

У відзиві на позовну заяву, щодо позовних вимог представник відповідача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_5 зазначив про те, що позовні вимоги ТзОВ «Кредитні ініціативи» є безпідставними, оскільки вважає, що право вимоги фактора до його довірителя по кредитному договору №1701/0708/71-114 від 16.07.2008 року не доведено.

Крім того, вказує на те, що відсутня інформація про факт вжиття первісним кредитором заходів про стягнення заборгованості по даному кредитному договору відповідно до рішення Рівненського районного суду в справі № 1716/1967/2012 від 27.06.2012 року про стягнення заборгованості по кредитному договору №1701/0708/71-114 від 16.07.2008 року.

Крім того, вважає, що вимога виселення прописаних в житлі осіб вже ставилася представником кредитора в ході примусового стягнення на підставі виконавчого листа по справі № 1716/1967/2012 і після звернення державного виконавця до органу опіки та піклування було отримано відмову в отриманні згоди на продаж вищевказаної квартири, в якій проживає малолітня особа, таким чином, кредитор намагається вжити заходів по фактичному позбавленню дитини єдиного місця проживання.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що при зверненні до суду позивачем додано ряд належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у порядку ст.ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження позиції про наявність невиконання умов кредитного договору №1701/0708/71-114 від 16.07.2008 року, а саме вказує на те, що ОСОБА_1 договір факторингу від 28.11.2012 року не оскаржувався, відтак даний договір дійсний та зобовязання по ньому відповідно до умов кредитного та іпотечного договорів повинні виконуватися належним чином в силу ст. 629 ЦК України.

Щодо судового рішення по справі №1716/4084/2012 від 28.11.2013 року, то воно набрало законної сили і ніким не оскаржувалося.

Посилання адвоката ОСОБА_5 на те, що ОСОБА_1 як власник іпотечної квартири не надавав доступу до своєї квартири експерту, який надав суду звіт про вартість іпотечного майна серії ВА «170926 від 26.09.2017 року, то представник позивача зауважив, що дана оцінка здійснена відповідно до нормативно-правових актів з оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або фондом державного майна України.

Щодо виселення та інтересів неповнолітньої особи, представник позивача зазначив наступне, що відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд, за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Позивач намагався врегулювати це питання в досудовому порядку, проте воно відповідачами проігноровано і останні продовжують користуватися квартирою та відмовляються добровільно виселятися. Також неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований в житловому приміщенні за адресою: м. Рівне, вул. Грушевського академіка (вул. Ніколаєва), б. 38, кв. 7 після укладення договору іпотеки, що є грубим порушення умов іпотечного договору.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені заздалегідь та належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили.

Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради надав суду лист вх. №59077/18 від 16.11.2018 року про розгляд справи у їх відсутність, при винесенні рішення просили, суд, врахувати, що виселення дитини без надання іншого житла призведе до звуження обсягу існуючих прав малолітнього.

Дослідивши здобуті докази, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що 28.11.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» (далі - ФК «Вектор Плюс») укладено договір факторингу.

Відповідно до п.2.1, 2.2. Договору банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. З моменту відступлення банком фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі повязані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обовязкових платежів.

Разом із тим, 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу.

Відповідно до п.2.1, 2.2. договору клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступає фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі повязані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обовязкових платежів.

Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від № 1701/0708/71-114 позичальником згідно якого є ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

16 липня 2008 року ВАТ «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 1701/0708/71-114, з подальшим внесення змін та доповнень (а.с. 7-10).

Відповідно до умов вищевказаного кредитного договору, банк зобовязується надати боржнику кредит у сумі, а боржник зобовязується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Банк (кредитор) свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши кредит у сумі 272 000,00 грн.

З оглянутого в судовому засіданні графіка погашення заборгованості вбачається, що станом на 01.07.2017 р. перед ОСОБА_1 утворилася заборгованість:

- за кредитом - 257 423,44 грн.,

- по відсотках - 337 605,11 грн. (а.с. 11-13).

Згідно п. 1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань позичальника, що випливають з основного договору, 16 липня 2008 року ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір №1701/0708/71-114-Z-1, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку наступне майно, а саме: однокімнатну квартиру № 7 в будинку № 38 за адресою вул. Грушевського академіка (вул. Ніколаєва) м. Рівне (а.с. 14-15).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 16.07.2008 року, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу 16.07.2008 року, за реєстровим номером 2801 та Витягу з державного реєстру правочинів № 6237900, виданого 16.07.2008 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 № правочину 3023385 предмет іпотеки, однокімнатна квартира № 7 в будинку № 38 за адресою вул. Грушевського академіка (вул. Ніколаєва) м. Рівне, належить ОСОБА_1

З оглянутого в судовому засіданні звіту № ВА 170926-008 про незалежну оцінку вартості квартири № 7, розташованої за адресою: будинок № 38, вул. Грушевського академіка (вул. Ніколаєва), м. Рівне предмет іпотеки оцінюється в 382 515,00 (триста вісімдесят дві тисячі п'ятсот п'ятнадцять) гривень (а.с. 83-1330).

Відповідно до умов Іпотечного договору, а саме п. 11 Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо на день, визначений основним зобовязанням, позичальник/іпотекодавець не повернуть іпотекодержателю суму кредиту та проценти за користування кредитом та пеню або іншу заборгованість, платежі та санкції, що передбачені та випливають з основного зобовязання, а також в інших випадках, передбачених основним зобовязанням та Іпотечним договором, в тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобовязання (як основного боргу так і процентів за ним).

На виконання умов кредитного договору та іпотечного договору, відповідачу (боржнику) було направлено вимогу від 20.07.2017 року про усунення порушень та добровільне висилення (а.с 25).

Судом встановлено, що станом на 01.07.2017 року ОСОБА_1 зобовязання стосовно умов повернення кредиту не виконане, а відтак позивач вправі вимагати стягнення заборгованості по кредиту, за відсотками, за пенею з останнього, за рахунок предмету іпотеки.

Правовідносини, що склалися між сторонами є договірними і врегульовані договором про надання відновлювальної кредитної лінії, договором іпотеки, ст. ст. 572-593, 1048-1050, 1054-1055 ЦК України, Законом України «Про іпотеку».

В судовому засіданні встановлено дані угоди відповідачами ніколи не оспорювалися та у порядку, передбаченому ЦК України, недійсними не визнавалися.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530, 1049 ЦК України зобов»язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк.

Згідно ст. 589 ЦПК Україниу разі невиконання зобов"язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із пред»явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов»язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов»язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб»єктом оціночної діяльності.

Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Разом з тим діючим законодавством передбачено, що рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або шляхом позасудового застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». При цьому, вибір способу реалізації предмета іпотеки належить позивачу.

Звертаючись до суду з позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» просили встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Отже, суд визначає спосіб реалізації предмета іпотеки, шляхом продажу предмета іпотеки із прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Враховуючи зазначені вище норми закону та обставини справи, суд приходить до висновку, що через невиконання іпотекодавцем основного зобов»язання за кредитним договором, позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо позовних вимог в частині виселення ОСОБА_3 в.В. та ОСОБА_3 без надання іншого житла, то суд прийшов таких висновків.

Як вбачається з довідки Управління забезпечення надання адміністративних послуг регіонального центру надання адміністративних послуг від 28.02.2017 року № 1263/01-26 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані:

- ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2;

- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 23).

З оглянутого судом висновку з протоколу № 16 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради вбачається, що недоцільно виселяти малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_2, без надання іншого житла, оскільки він має право користуватися цією квартирою, за таких умов виселення дитини без надання іншого житла призведе до звуження обсягу існуючих прав малолітнього.

Згідно ч.1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд, за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Разом з цим, відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК України.

Конституцією України передбачено захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, банк, який є іпотекодержателем, не може повною мірою розпорядитись належними йому правами, оскільки особи, які проживають в іпотечному майні, в тому числі і неповнолітня дитина, відмовляються виселятися з нього.

Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити і права інших громадян, які постійно проживають у спірній квартирі, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення громадян лише з наданням іншого житлового приміщення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною другою ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «ОСОБА_6 проти України», заява № 21722/11.

Невиконання кредитних зобов'язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла.

Це створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є особами, які придбали іпотечне майно за рахунок кредитних коштів, не є членами сім"ї ОСОБА_1, проте постійно проживають у вказаній квартирі згідно довідки ЦНАП ( а.с. 23).

Крім того, судом не здобуто, а представником позивача не представлено суду відомостей, чи є у неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 інше житло, оскільки за таких умов виселення дитини без надання іншого житла призведе до звуження обсягу існуючих прав малолітнього.

Таким чином, оскільки, позивач не ставить питання про виселення відповідачів з наданням їм іншого постійного житла, та з метою захисту прав та законних інтересів неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи"про виселення задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на однокімнатну квартиру № 7, будинку № 38 за адресою: вул. Грушевського академіка (вул. Ніколаєва), м. Рівне, Рівненської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1701/0708/71-114 від 16 липня 2008 року, шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Стягнути солідарно з відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» витрати по сплаті судового збору у сумі 5737,73 ( п"ять тисяч сімсот тридцять сім грн. 73 коп) грн.

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про виселення з житлового приміщення- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 21.

Відповідач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, б. 16, кв. 654.

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_7, б. 38, кв. 7.

Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, б. 16, кв. 654.

Третя особа - Служба у справах дітей Рівненської державної адміністрації, адреса місцезнаходження: м. Рівне, вул. Соборна, б. 195.

Суддя Н.Г. Кучина