Апеляційне провадження № 22-ц/824/2529/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 369/8323/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Вишнева міська рада Києво-Святошинського району Київської області,

треті особи: ОСОБА_5,

Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області,

ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4,

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухваленого 13 червня 2018 року під головуванням судді Дубас Т.В. в приміщенні суду,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Вишневої міської ради Києво-Святошинського району суду Київської області, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_5, Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, ОСОБА_6, про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права приватної власності.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що згідно з договором довічного утримання вона стала власницею частини будинку АДРЕСА_1 з приміщеннями коридору площею 2,7 кв.м, веранди площею 7,7 кв.м, кухні площею 9,3 кв.м, ванни площею 3,2 кв.м., веранду площею 6,7 кв.м., жилу кімнату площею 17,6 кв.м, веранду площею 12,1 кв.м, кухню площею 8,1 кв.м, сауну площею 2,9 кв.м, санвузол 3,8 кв.м, веранду площею 12,5 кв.м, кладову площею 1,5 кв.м, сходинки площею 10,2 кв.м, веранду площею 5,9 кв.м, жилу кімнату площею 16,4 кв.м, коридор площею 3,6 кв.м, веранду площею 5,9 кв.м, жилу кімнату площею 16,4 кв.м, коридор площею 3,6 кв.м, веранда площею 6,5 кв.м, які зазначені на поетажному плані цифрами 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1, 3-1, 3-2, 3-3, 3-4, 3-5, 3-6, 3-7, 3-8, 3-9, та вбиральні під літерами «Г», сарай літерою «Д», сарай літерою «З», частина огорожі, доріжка.

Право власності на частину будинку зареєстроване у встановленому законом порядку, а 01.07.2009 у зв'язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 була знята заборона на відчуження належної їй частини будинку.

Відчужувач 95/125 частини будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7 з яким нею і був укладений Договір довічного утримання, був також власником земельної ділянки площею 0,0545 та, яка розташована біля належної на праві власності частини будинку з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що підтверджено копією Державного акту на право власності на землю на ім'я ОСОБА_7 серії НОМЕР_1 виданого 26.11.1997 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №6434/170 та копією кадастрового плану на землю.

Проте, належна ОСОБА_7 на праві власності земельна ділянка не увійшла в Договір довічного утримання, а тому на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була його особистою власністю і на вказану земельну ділянку відкрилася спадщина.

Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_7 являється його дочка ОСОБА_6, якій за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.07.2013 в позові до ОСОБА_4 про визнання Договору довічного утримання недійсним було відмовлено.

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 13.04.2017 року виданої Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою, ОСОБА_6, дочка ОСОБА_7, заяву про прийняття спадщини після смерті батька не подавала, а тому спадкова справа після смерті ОСОБА_7 не заводилася, що підтверджується копією Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 13.04.2017 року та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З огляду на що, вважала, що належна ОСОБА_7 на праві власності земельна ділянка площею 0,0545 га на якій знаходиться належна їй на праві власності частина будинку АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області, повинна бути визнана за нею на праві власності відповідно до вимог ч. 3 ст. 120 ЗК Земельного кодексу України.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу і, вказуючи на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, зокрема, що суд помилково вважав, що відсутні підстави для припинення за померлим ОСОБА_7 права власності на спірну земельну ділянку, посилаючись при цьому на ст. 140 ЗК України, оскільки такі висновки не відповідають вимогам ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, а саме: якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Укладення ОСОБА_7 з нею договору довічного утримання безспірно свідчить про його добровільну відмову від ділянки і оскільки суд в рішенні визнав її право власності на 95/125 частин спірного будинку з 5.08.2008 то вважала, що до неї одночасно перейшло і право власності на земельну ділянку.

Вважала надану до позовної заяви ксерокопію державного акту на землю на ім'я ОСОБА_7 та копію технічного паспорту на будинок із земельною ділянкою достатніми та належними доказами у справі, а тому суд помилково вважав їх недопустимими доказом і, порушуючи вимоги процесуального закону, не витребував оригінал вказаного документу.

Суд ніяким чином не мотивував своє рішення відповідно до вимог ч. 4 ст. 265 ЦПК України, яка передбачає, що у мотивувальній частині рішення повинні бути не тільки зазначені докази, які відхилені судом, але й мотиви їх відхилення.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. З Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 №297/2018 переведено суддів Апеляційного суду міста Києва та суддів Апеляційного суду Київської області на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 №3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_9 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи про розгляд справи повідомлені належно, проте про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суду не було надано доказу з якого б вбачалось, що спірна земельна ділянка належала померлому на праві власності. Позивач не довела, що земельна ділянка була передана їй за договором довічного утримання від 5.08.2008.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Вважає його законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до договору довічного утримання від 5 серпня 2008 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Біккінєвою І.А., відчужувач ОСОБА_7 передав, а набувач ОСОБА_4 отримала у власність 95/125 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, та взамін чого зобов'язалась забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом на умовах цього договору (т. 1 ас.ас.10-12).

На підставі договору довічного утримання, 12.08.2008 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на 95/125 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1 ас. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2.

До майна померлого ОСОБА_7 Вишневою міською державною нотаріальною конторою Київської області була заведена спадкова справа № 115-2013.

Спадщину після померлого прийняла його донька ОСОБА_6 відповідно до заяви від 17 серпня 2013 року.

Згідно ст. 125, 126 ЗК України (в редакції станом на 12.08.2008 року) було передбачено що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Стаття 125 ЗК України (в редакції чинній на моментр озгляду справи) передбачає що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 140 Земельного кодексу України підставами припинення права власності на земельну ділянку є:

а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку;

б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця;

в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника;

г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора;

ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб;

д) конфіскація за рішенням суду;

е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно ст.378ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Стаття 78 ЦПК України визначає суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 80 достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Стаття 95 ЦПК України визначає що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_4 пояснила, що відсутність оригіналу акту права власності на землю не порушує її прав та не наполягала на задоволенні клопотання про витребування вказаного оригіналу, з огляду на що доводи апеляційної скарги про ігнорування судом першої інстанції вимог процесуального закону щодо витребування оригіналу доказу підлягають відхиленню, як безпідставні.

Суд апеляційної інстанції, відхиляючи клопотання ОСОБА_4 про витребування оригіналу акту на право власності ОСОБА_7 на землю, виходив з того, що позивач та її представник не наполягали на його задоволенні, а також з того, що земельна ділянка не була предметом договору довічного утримання, а в матеріалах справи достатньо інших доказів для вирішення питання по суті.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосувань статей 120, 1140 ЗК України, ст. 377 ЦК України підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно зі статтею 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Доводи апеляційної скарги про відсутність мотивованої оцінки кожного аргументу є надуманими та підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

Звертаючись до практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що у рішенні у справі &qure;Проніна проти України&que:; від 18.07.2006 суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях. з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог постановлено без з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, апеляційний суд вважає безпідставними, так як суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи в межах заявлених позовних вимог, дослідив надані сторонами докази та дав їм вірну правову оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Києво-Свтошинського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23.11.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: