Справа № 154/514/18 Головуючий у 1 інстанції: Лященко О.В.
Провадження № 22-ц/802/94/18 Категорія: 44 Доповідач: Грушицький А. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Грушицького А. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, про виселення та зняття з реєстрації за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом. Вказувала на ті обставини, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Також разом із нею в даному будинку проживають її донька, зять, внучка та внук. Позивачка вказує, що проживання разом з відповідачами в одному будинку є нестерпним, оскільки останні висловлюють в її адресу образливі, хамські слова, іноді навіть в нецензурній формі, чим постійно завдають їй моральних страждань. Вважає, що відповідачі порушують її право на спокійне життя, що негативно впливає на стан її здоров'я. Також зазначає, що відповідачі хочуть її позбутися, а саме хотіли її примусово відправити на лікування до психіатричного закладу, говорять, що будинок є лише їхньою заслугою, фактично твердять, що будинок їхній. Весь час зводять на неї наклепи, часто доводять її до сліз, а вона є інвалідом третьої групи.

Оскільки відповідачі заважають позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним їй на праві приватної власності житловим будинком та в добровільному порядку виселятися з нього не бажають, тому позивач просила суд ухвалити рішення, яким виселити відповідачів з житлового будинку в АДРЕСА_1, та зобов'язати ЦНАП виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради зняти відповідача ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстрації відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Учасники справи в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради направив в суд клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач на підтвердження своїх доводів не надала суду жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачі систематично порушують правила співжиття і що до них за ці систематичні порушення вживалися заходи попередження або громадського випливу, а також, що відповідачі своїми діями чи бездіяльністю перешкоджають їй у володінні, користуванні чи розпорядженні житловим будинком.

Такі висновки суду є правильними та відповідають обставинам справи.

Встановлено, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6, 7).

Також судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у спірному житловому будинку разом зі своїми двома дітьми. Вказані обставини сторони спору визнають.

Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічні положення містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Свій позов позивач обгрунтовує положеннями законодавства, що регулює захист прав власника.

Проте, відповідачі вселилися у спірне житло як члени її сім'ї на законних підставах, їх право на проживання гарантоване законом і не залежить лише від волі власника житлового будинку.

В порушення вимог статей 10-13 ЦПК України позивач не довела належними та допустимими доказами, що відповідачі порушують її права як власника нерухомого майна і такі порушення є підставою для їх виселення.

Складні відносини із родичами та близькими чинне законодавство не відносить до підстав для їх виселення з житла.

Не надала позивач також і доказів на підтвердження наявності підстав для виселення відповідачів за ч. 1 ст. 116 ЖК України за систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про відсутність доказів того, що відповідачі систематично порушують правила співжиття і що до них за ці систематичні порушення вживалися заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, а також, що відповідачі своїми діями чи бездіяльністю перешкоджають їй у володінні, користуванні чи розпорядженні майном.

Доводи апеляційної скарги про неправильно встановлені судом першої інстанції обставини щодо наявності будинкової книжки не впливають на висновок суду, оскільки факт проживання обох відповідачів та реєстрації відповідача ОСОБА_2 у спірному житлі сторони визнають та не оспорюють.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 липня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді