Пр. № 2/756/5525/18
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

28 листопада 2018 року суддя Оболонського районного суду м. Києва Васалатій К.А. розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2018 року позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (відповідач) про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору № 878106941 від 25.01.2018 (надалі - Кредитний договір), згідно з яким відповідач зобов'язався надати позивачу грошові кошти в сумі 2000,00 грн, а позивач зобов'язалася повернути надані кредитні кошти протягом 30 днів, сплативши проценти за користування кредитом в розмірі 0,30% від суми кредиту.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що зміст вказаного Кредитного договору суперечить встановленим нормам діючого законодавства, а саме частини 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки під час укладення Кредитного договору відповідач не повідомив позивачу умови кредитування. Також позивач зазначає про те, що Кредитний договір не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та містить несправедливі умови щодо розміру компенсації у разі невиконання позивачем зобов'язань за договором. Крім того, позивач посилається на те, що встановлення в Кредитному договорі штрафних санкцій за одне й те ж порушення суперечить ч. 1 ст. 61 Конституції України. До того ж, на думку позивача, позбавлення її права відізвати свою згоду на обробку персональних даних є порушенням ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». В зв'язку з цим на підставі ст. 203, 215 ЦК України позивач просить визнати недійсним Кредитний договір.

Суд, керуючись ч. 1 ст. 274 ЦПК України, ухвалив розглянути справу в порядку спрощеного провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику сторін, які беруть участь у справі, на підставі наявних в справі доказів.

Позивач разом з позовною заявою подав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань про проведення судового засідання та наявність достатніх доказів для розгляду справи, суд вбачає можливим розглянути справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступне.

Як підтверджено позивачем і не заперечується відповідачем 25 січня 2018 року між ОСОБА_1 (позивач) та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (відповідач) було підписано кредитний договір №878106941, згідно з умовами якого відповідач зобов'язався надати позивачу кредит в сумі 2000,00 грн, а позивач зобов'язалася повернути надані кредитні кошти протягом 30 днів, сплативши проценти за користування кредитом в розмірі 0,3% від суми кредиту (а.с.11-13).

Відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Істотними умовами договору с умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. За змістом ст.ст. 536, 1054, 1056-1 ЦК України необхідною умовою кредитного договору є розмір кредиту, розмір процентної ставки (ціни), строк повернення кредиту, тобто це є істотними умовами, щодо якої сторони повинні дійти згоди в належній формі.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, виходячи із вимог частини 1 вказаної статті до правочину встановлюються наступні вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 02.12.2015 № 6-1341цс15.

У відповідності до п. 3.16, 3.18 Правил надання грошових коштів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», які є невід'ємною частиною Кредитного договору договір кредиту укладається в особистому кабінеті, позивач надає згоду на використання у всіх відносинах між ним та відповідачем свого логіна та пароля особистого кабінету в якості аналога власноручного підпису. Згідно з п. 7.4 Кредитного договору позивач до укладення цього договору надала свою згоду, усвідомлюючи її правові наслідки, на використання логіну та паролю особистого кабінету в якості аналога власноручного підпису.

Позивачем в позовній заяві підтверджується факт підписання нею спірного договору, та сам факт укладення договору не оспорюється.

Проаналізувавши зміст укладеного сторонами спірного договору, судом встановлено, що відповідно до п. 7.1, 7.4 Кредитного договору підписанням цього договору позивач підтверджує, що вона ознайомлена, повністю розуміє, погоджується і зобов'язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», а також що отримала від відповідача інформацію, зазначену в ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Крім того, спірний Кредитний договір та Додаток №1 до нього (а.с. 13) містить інформацію як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач була ознайомлена зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується її підписом в договорі (а.с.11-13).

Отже судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняла надані відповідачем кредитні кошти та виконувала умови договору; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у пунктах 1.1-1.4, 1.6 Кредитного договору та в Графіку розрахунків (додаток №1 до договору) міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Належних та допустимих доказів на спростування цього висновку позивачем не надано. А тому посилання позивача на порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» під час укладення спірного договору є необґрунтованими та безпідставними.

Також позивач посилається на порушення банком ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та несправедливість положень кредитного договору, які містять умови про суми компенсації.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В обґрунтування вказаної вимоги позивач посилається на несправедливість, на її думку, положень п. 4.3 Кредитного договору, яким визначено нарахування суми пені в разі порушення позивачем строків виконання своїх зобов'язань за договором, яка має іншу правову природу ніж компенсація. Порядок її встановлення та нарахування визначається статтями 549-551 ЦК України. Отже позивач помилково вважає пеню компенсацією у чітко визначені сумі, про яку йдеться в п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним Кредитного договору, позивач не довела суду за допомогою належних та допустимих доказів наявність зазначених вище умов для визнання умов договору несправедливими.

Крім того, однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013р. у справі № 6-94цс13).

Пунктом 4.3 Кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником зобов'язань щодо погашення сум кредиту або процентів , він зобов'язаний сплатити на користь відповідача пеню у розмірі 3% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення. А пунктом 4.4 договору також встановлено пеню у розмірі різниці між 1,70 відсотків та процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4.1, від суми кредиту за кожен день користування кредитом.

Згідно з положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що забороняється саме притягнення до юридичної відповідальності одного й того ж виду за одне правопорушення. Однак встановлення в договорі умов про відповідальність за порушення зобов'язання не свідчить про фактичне притягнення до всіх видів такої відповідальності.

Пунктами 3, 5 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено два випадки, за яких персональні дані можуть оброблятись навіть без згоди суб'єкта персональних даних: укладення та виконання правочину, стороною якого є суб'єкт персональних даних або який укладено на користь суб'єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб'єкта персональних даних: необхідність виконання обов'язку володільця персональних даних, який передбачений законом.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що персональні дані можуть бути видалені або знищені у разі припинення правовідносин між суб'єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником бази, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п. 15 ч. 2 ст. 6, ст. 9, 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масовою знищення» встановлений обов'язок суб'єкта первинного фінансового моніторингу (в даному випадку відповідача) отримувати, обробляти та зберігати персональні дані, оскільки надання або отримання кредиту (позики) є фінансовою операцією, а відповідач при її здійсненні зобов'язаний проводити верифікацію та ідентифікацію клієнта та зберігати документи з персональними даними не менше п'яти років після завершення фінансової операції, завершення ділових відносин з клієнтом.

Отже, з огляду на зазначене, твердження позивача про те, що позбавлення її права відізвати свою згоду на обробку персональних даних є порушенням законодавства, є безпідставним, так як у відповідача існують підстави для їх обробки та зберігання незалежно від наявності згоди на обробку.

За таких умов посилання позивача на недійсність кредитного договору в цій частині є безпідставними.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем в свою чергу не надано належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, що могли б бути підставою для визнання недійсним Кредитного договору №878106941 від 25.01.2018.

Беручи до уваги вищенаведені вище мотиви та проаналізувавши доводи сторін, суд у сукупності з дослідженими доказами дійшов висновку про безпідставність вимог позивача ОСОБА_1, оскільки такі вимоги суперечать доказам дослідженим судом та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Керуючись ст. 203, 204, 215, 627, 638 ЦК України, ст. 12, 19, 81, 141, ст. 258-260, 263-265, 280-289, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасники справи, яким рішення не було вручене в день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рушення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення суду в загальному порядку до Київського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили, якщо протягом вказаних вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.А. Васалатій