Справа № 308/1962/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2018 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослой Г.Г.

суддів: Джуга С.Д., Куштан Б.П.

секретарі: Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 березня 2018 року у справі №308/1962/17 (Головуючий: Світлик О.М.), -

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої злочином.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що протягом 2007-2008 років між КС «Централь старт» в особі голови правління ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договори про залучення внесків на депозитний рахунок кредитної спілки на загальну суму 67 700 грн., які були отримані ОСОБА_4 та касиром спілки ОСОБА_2, однак до каси КС не оприбутковані та на депозитний рахунок позивача не внесені. Вироком суду ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнано винними у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Вказаними злочинними діями відповідачів позивачу завдано матеріальної шкоди на суму 67 700 грн., яку і просив стягнути з них солідарно.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07.03.2018 року даний позов задоволено.

На дане рішення представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вимог до ОСОБА_2. В обґрунтування скарги посилається на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що судом не встановлено спільних дій відповідачів у привласненні коштів позивача. Також посилається на пропуск позивачем строків позовної давності.

В судовому засіданні ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Інші особи в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду, а відтак, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, у відповідності до приписів ч.2 ст.372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції, на підставі досліджених матеріалів кримінальної справи №308/4209/13-к встановлено, що вироком Ужгородського міськрайонного суду від 11 червня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Даним вироком встановлено зокрема те, що у період 2006-2008 роки ОСОБА_4, перебуваючи на посаді голови правління КС «Централь-Старт», зловживаючи своїм службовим становищем, будучи уповноваженою на залучення внесків членів кредитної спілки на депозитні рахунки, умисно, за попередньою змовою з касиром вказаної кредитної спілки ОСОБА_2, з корисливих мотивів, з метою заволодіння депозитними коштами вкладників спілки, уклавши з ОСОБА_3 договори про термінові внески членів на загальну суму 67 700 грн. для поміщення їх на депозитний рахунок, які в подальшому в бухгалтерській звітності і в касовій книзі не відобразили, в касу кредитної спілки не здали та на рахунок спілки не перевели, а використали для власних потреб та привласнили, чим завдали ОСОБА_3 шкоди на вказану суму.

Частиною 6 ст.82 ЦПК України, передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За таких обставин, суд першої інстанції, обґрунтовано стягнув з відповідачів солідарно шкоду завдану ними позивачу внаслідок вчинення злочину, пославшись на обставини встановлені вироком суду.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що судом не встановлено спільних дій відповідачів у привласненні коштів позивача, оскільки це спростовується вказаним вище вироком суду.

Відповідно до ч.2 ст.28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Згідно вироку злочин вчинено ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_2, тобто спільними умисними діями, а відтак відповідачі несуть солідарну відповідальність за спричинену шкоду відповідно до ст.1190 ЦК України.

Дані доводи апеляційної скарги фактично зводяться до намагання здійснити переоцінку преюдиційним обставинам, встановленим вироком суду, що не допускається.

Також необґрунтованим є посилання апелянта на пропуск позивачем строків позовної давності.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, вирок суду, якими встановлено вину відповідачів у вчиненні злочину та спричинення цим самим шкоди позивачу, набрав законної сили лише 25.07.2016 року, а відтак суд обґрунтовано виходив з того , що саме з цього моменту почав спливати трирічний строк позовної давності. Посилання апелянта на те, що позивач ще раніше довідався про порушення свого права, є необґрунтованим, оскільки зі змісту ч.1 ст.261 ЦК України слідує, що позовна давність починає спливати не тільки з моменту коли особа довідалася про порушення свого права, а й про особу, яка його порушила. В даному випадку осіб, які порушили права позивача встановлено саме вироком суду, а тому правомірним є відрахування початку спливу строку позовної давності з моменту набрання таким вироком законної сили.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України, є підставою для залишення без задоволення скарги, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонногосуду від 07 березня2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1015,50 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді: