ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

20 листопада 2018 року

м. Харків

справа № 635/6582/17

провадження № 22-ц/818/741/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач - Державне підприємство «Харківський електромеханічний завод»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 липня 2018 року, ухвалене у складі судді Пілюгіної О.М., -

встановив:

У листопаді 2017 року Державне підприємство «Харківський електромеханічний завод» (далі ДП «ХЕМЗ») звернулось до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 01 вересня 2013 року між ДП «ХЕМЗ» та ОСОБА_1 було укладено договір зберігання № 1/ДХ, відповідно до умов якого позивач зобов'язався зберігати маневровий тепловоз ТГМ-4А, а відповідач сплачувати у передбаченому договором розмірі кошти за його зберігання. Посилаючись на те, що відповідач взятих на себе за договором зберігання зобов'язань належним чином не виконав, ДП «ХЕМЗ» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 180403 грн. 26 коп., яка станом на 01 листопада 2017 року складається з 108475,15 гривень основного боргу, 64209,11 гривень збитків від інфляції та 7719 гривень 3% річних від простроченої суми.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 липня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «ХЕМЗ» заборгованість за договором зберігання № 1/ДХ від 01 вересня 2013 року в розмірі 165304 грн 33 коп. та 2621 грн 08 коп. судового збору. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування скарги зазначив, що умовами договору не визначено строки внесення плати за зберігання, предмет зберігання є втраченим, а тому відсутні підстави для стягнення з нього як плати за зберігання, так і інфляційних збитків, а також 3% річних.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 01 вересня 2013 року між ДП «ХЕМЗ» та ОСОБА_1 було укладено договір зберігання № 1/ДХ, відповідно до умов якого відповідач передав на зберігання ДП «ХЕМЗ» маневровий тепловоз ТГМ-4А та зобов'язався сплачувати платіж за зберігання майна в розмірі 6455 гривень з ПДВ шляхом перерахування на розрахунковий рахунок позивача.

Додатковими угодами № 1 та № 2 від 03 січня 2014 року та 02 січня 2015 року збільшено розмір плати за зберігання до 6870,11 гривень та 7129,86 гривень відповідно.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взятих на себе зобов'язань за договором зберігання належним чином не виконав, правовими наслідками чого є стягнення з нього заборгованості за вересень 2013 року, з 01 травня 2014 року по 01 червня 2015 року, а також збитків від інфляції та 3% річних та відсутності підстав для стягнення боргу за липень та серпень 2015 року.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Частиною першою статті 936 ЦК України визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання згідно ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне зобов'язання).

Як убачається із наданого позивачем розрахунку, станом на 01 листопада 2017 року загальна сума заборгованості відповідача за договором зберігання за вересень 2013 року, а також з 01 травня 2014 року по 30 червня 2015 року становить 97 205 грн. 37 коп.

Проте судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача збитків від інфляції та трьох відсотків річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановлено, що пунктом 4.1 договору зберігання, сторони передбачили, що за зберігання майна поклажодавець сплачує зберігачу 6455 грн. з ПДВ у місяць, в подальшому - 6870,11 гривень та 7129,86 гривень за місяць.

Разом з тим, визначивши розмір платежів, сторони договору не встановили строки їх внесення.

Доказів направлення відповідачу претензії від 18 травня 2015 року та її отримання ним позивачем не надано і матеріали справи не містять.

Оскільки умовами договору не встановлено строків внесення платежів, підстави для стягнення з ОСОБА_1 збитків від інфляції та 3% річних від суми заборгованості відсутні

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити, стягнути з ОСОБА_1 на користь ДП «ХЕМЗ» заборгованість за договором зберігання за період з 01 вересня 2013 року по 30 червня 2015 року у розмірі 97 205 грн. 37 коп., в іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором зберігання за період з 01 липня по 18 серпня 2015 року ДП «ХЕМЗ» не оскаржувалось.

Відповідно до ч.ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням вищезазначених положень процесуального закону положень з ДП «ХЕМЗ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 173 грн. 90 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-392 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 липня 2018 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» заборгованість за договором зберігання від 01 вересня 2013 року у розмірі 97 205 грн. 37 коп.

В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» судового збору у сумі 2621 грн. 08 коп. рішення суду першої інстанції скасувати, в іншій частині - залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 173 грн. 90 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова