Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 639/8004/16-ц

провадження № 61-32539св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СинельниковаЄ. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Харківська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Довгаль А. П., Овсяннікової А. І., від 25 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Харківської міської ради про припинення права власності на частину житлового будинку та визнання права власності.

Свої вимоги позивач мотивував тим, щовін є власником 53/200 частин та 99/200 частин домоволодіння АДРЕСА_1, власником інших 24/100 частин домоволодіння був ОСОБА_5, який помер у 2000 році. Разом з ОСОБА_5 за вищевказаною адресою проживала його дружина: ОСОБА_6, яка у 2010 році також померла. Після їх смерті за належною їм часткою вказаного домоволодіння ніхто не доглядав, що призвело до її руйнування. Фактично 24/100 частин домоволодіння перестало існувати як жила нерухомість. ОСОБА_4 зазначає, що він є єдиним власником нерухомості АДРЕСА_1, однак не може повною мірою реалізувати своє право власності на домоволодіння через наявну описку у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Так, згідно витягу КП «Харківське районне БТІ» власником 24/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_5, тоді як за договором купівлі-продажу від 17 травня 1986 року власником 24/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_5. Таким чином, під час здійснення державної реєстрації права власності на 24/100 частин вказаного домоволодіння державним реєстратором було допущено помилку: замість прізвища «ОСОБА_5» вказано «ОСОБА_5».

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимог, позивач просив позов задовольнити, припинити право власності ОСОБА_5 на 24/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1. Скасувати запис про державну реєстрацію на 24/100 частин вказаного домоволодіння за ОСОБА_7. Визнати за ним право власності на житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 91,3 кв. м, житловою площею 53,5 кв. м, з житловою прибудовою літ. А1-1, літ. А2-1, ганком літ. а, прибудовою літ. А4 з надвірними будівлями: «В» льох, гаражі літ. «Д» та літ. «О», вбиральню літ. Ж, сарай літ. Л, ворота з хвірткою № 1, паркан № 2, паркан № 4, що розташовані по АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова, у складі судді Єрмоленко В. Б., від 26 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено. Визнано припиненим право власності ОСОБА_5 на 24/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, скасовано запис про державну реєстрацію на 24/100 частин вказаного домоволодіння за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою 17 травня 1986 року за № 31143. Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 91,3 кв. м, житловою площею 53,5 кв. м, з житловою прибудовою літ. А1-1, літ. А2-1, ганком літ. а, прибудовою літ. а4 з надвірними будівлями: літ. «В» льох, гаражі літ. «Д» та літ. «О», вбиральню літ. Ж, сарай літ. Л, ворота з хвірткою № 1, паркан № 2, паркан № 4, що розташовані по АДРЕСА_1.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що власник 24/100 частин житлового будинку ОСОБА_5 помер у грудні 2000 року, його дружина ОСОБА_6 у жовтні 2009 року. З 2009 року у вказаній частині будинку, ніхто не проживав, заходів з утримання та ремонту будинку не приймав, що призвело до руйнування 24/100 частини будинку. Належна позивачу частина будинку є цілісним домоволодінням, однак, попри це він позбавлений можливості здійснювати своє право власності на нього через реєстрацію права власності на 24/100 частин будинку за померлим ОСОБА_5, яка зруйнована та не існує в натурі.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем не доведено належними доказами руйнування внаслідок аварійного стану 24/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1. Також відсутні правові підстави для визнання права власності на весь будинок, який є предметом спору. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, районний суд не з'ясував усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення даної справи. Зокрема, матеріали справи не містять відомостей про звернення до суб'єктів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щодо припинення права власності через знищення майна.

10 серпня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2017 року та залишити в силі заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 грудня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом при вирішенні даної справи не в повній мірі оцінено докази, наявні у матеріалах справи, які свідчать про знищення 24/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, зокрема довідку ФОП ОСОБА_8 від 08 вересня 2016 року № 19-09/16. У зв'язку із смертю власника 24/100 частин спірного будинку єдиним способом захисту позивача є звернення до суду із даним позовом. Також заявник посилається на те, що з березня 2017 року власником будинку АДРЕСА_1 є його мати, ОСОБА_9 на підставі договорів дарування від 02 березня 2017 року та 03 березня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

01 грудня 2017 року ОСОБА_4 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було подано заяву, із змісту якої вбачається, що заявник у доповнення касаційної скарги просить долучити до матеріалів справи технічний висновок «Про стан основних будівельних конструкцій і можливість подальшої експлуатації колишньої квартири № 3 житлового будинку по вул. Камській, 43».

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

Разом із справою до Верховного Суду було передано заяву ОСОБА_4 про долучення до матеріалів справи технічного висновку «Про стан основних будівельних конструкцій і можливість подальшої експлуатації колишньої квартири № 3 житлового будинку по вул. Камській, 43», яка до задоволення не підлягає, оскільки частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки матеріали справи не містять технічного висновку «Про стан основних будівельних конструкцій і можливість подальшої експлуатації колишньої квартири № 3 житлового будинку по вул. Камській, 43», цей документ судами не досліджувався, суд касаційної інстанції в силу своїх повноважень, визначених Главою 2 Розділу V ЦПК України, позбавлений можливості долучити вказаний технічний висновок до матеріалів справи із наданням йому відповідної оцінки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником 53/200 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування № 492 від 23 січня 2004 року та 99/200 частин вказаного житлового будинку відповідно до договору дарування № 3202 від 26 вересня 2012 року.

Власником інших 24/100 частин домоволодіння за вказаною вище адресою був ОСОБА_5.

За договором купівлі-продажу від 17 травня 1986 року у власність ОСОБА_5 перейшли приміщення в будинку літ. А-1: житлова кімната 3-2, площею 15,0 кв. м, кімната 3-3, площею 12,0 кв. м, літ. IV, розміром 5,5 кв. м, та сарай літ. «Г».

Під час здійснення державної реєстрації права власності на 24/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 державним реєстратором було допущено помилку. Замість його прізвища за паспортом - «ОСОБА_5» у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно зазначено - «ОСОБА_5». Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником 24/100 частин домоволодіння за вказаною вище адресою значиться ОСОБА_5

07 грудня 2000 року ОСОБА_5 помер.

ОСОБА_5 проживав у належній йому частині будинку разом з дружиною, ОСОБА_6, яка померла 23 жовтня 2009 року.

Пунктом 4 частини першої статті 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі знищення майна.

Відповідно до статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 з підстав, заявлених останнім.

Апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що вирішення даного спору здійснюється із застосуванням положень статті 349 ЦК України, однак матеріали справи не містять відомостей про звернення власника майна до суб'єктів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щодо припинення права власності через знищення нерухомого майна.

При вирішенні даного спору судом першої інстанції не досліджувалась спадкова справа після смерті ОСОБА_5, як власника 24/100 частин домоволодіння та ОСОБА_6 Спадщина на 24/100 частин домоволодіння відумерлою не визнавалася, а тому задоволення позовних вимог у спосіб, обраний позивачем, може порушувати права осіб, які мають право на спадщину відповідно до вимог чинного законодавства.

Апеляційним судом надано належну оцінку відсутності беззаперечних доказів повної руйнації внаслідок аварійного стану 24/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, а посилання позивача на довідку ФОП ОСОБА_8 від 08 вересня 2016 року № 19-09/16, як доказ знищення 24/100 частин житлового будинку, не спростовує висновки апеляційного суду.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду. Судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи).

Доводи касаційної скарги та зміст оскарженого судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а доводи касаційної скарги ОСОБА_4 зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта