ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1601/18 Справа № 199/6118/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

29 серпня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просив поновити його на посаді директора філії ПАТ «Продовольчо-зернова корпорація України» «Партизанський елеватор» в ПАТ «Продовольчо-зернова корпорація України»; стягнути з ПАТ «Продовольчо-зернова корпорація України» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 серпня 2016 року до дня поновлення на роботі ( т.1, а.с. 3-4).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Партизанський елеватор» в ПАТ«Державна продовольчо-зернова корпорація України». Стягнуто з ПАТ«Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 51 984, 50 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу, з урахуванням податків та платежів, які підлягають стягненню відповідно до чинного законодавства України. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат ( т.1, а.с 133-135).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року залишено без змін ( т.1, а.с 216-218).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с 62-65).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено ( т. 2, а.с. 192-193).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним і необгрунтованим, постановлене із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 07.05.2014 року, працюючи на посаді директора філії «Партизанський елеватор» з посадовим окладом згідно з штатним розкладом на підставі його заяви про прийняття на роботу, про що був виданий наказ №255-К від 05.05.2014 року.

У подальшому між сторонами були укладені наступні трудові контракти: №30 від 01.07.2015 року на період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року; №78 від 30.12.2015 року на період з 30.12.2015 року по 30.06.2016 року; №10 від 01.07.2016 року на період з 01.07.2016 року по 29.07.2016 року ( т.1, а.с. 48-70).

Наказом від 25.07.2016 року №478-К про звільнення, ОСОБА_1 було звільнено з посади директора філії ПАТ «Державна продовольча-зернова корпорація України» «Партизанський елеватор» з 29.07.2016 року, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, про що листом від 25.07.2016 року за № 130-1-11/3856-1 було повідомлено ОСОБА_1.( т. 1, а.с 21)

Листом від 25.07.2016 року №130-1-12/3992 відповідач повідомив позивача про закінчення строку дії контракту та про створення комісії з приймання-передачі справ, документів та майна по філії, а також про виконання обов'язків директора, у зв'язку із звільненням керівника філії (т. 1, а.с. 27).

Наказом №142/1 «Про створення комісії» було створено комісію з приймання-передачі справ, документів та майна на філії публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Партизанський елеватор» ( т.1, а.с 22).

Крім того, листом від 29.07.2016 року №130-1-12/3992 позивача повідомлено про звільнення у зв'язку з закінченням строку дії контракту та запропоновано з'явитися в апарат управління ПАТ «ДПКЗУ» для отримання трудової книжки ( т.1, а.с 27).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав вважати, що відповідач своїми діями порушив трудові права позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В силу ч.3 ст.21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Як роз'яснив судам Пленум ВСУ у п.7 Постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст.21 КЗпП України). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств).

Відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Згідно із ч.1 ст.62 ГК України - підприємство це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої , науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку. Передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням, та ідентифікаційним кодом.

Відповідно до ч. 3-6 ст. 65 ГК України, для керівництва господарською діяльністю підприємства, власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документам. Керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до закону.

Загальні положення щодо укладання контрактів передбачені Постановами Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року № 203 «Положення про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності при наймі на роботу» та від 19.03.1994 року № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору».

Так, згідно з п. 10, 11 Положення про укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, у контракті передбачається обсяги пропонованої роботи, строк дії контракту, права, обов'язки та взаємна відповідальність сторін, підстави припинення та розірвання контракту.

Зазначені правові норми є правовою підставою для укладання контракту з керівником підприємства незалежно від форми власності .

Так, відповідно до положень п. 3.9.5 Статуту ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в редакції від 06.01.2016 року Товариство має право в установленому законодавством порядку створювати на територіях України та за її межами свої філії, представництва та дочірні підприємства (т.1, а.с 86-104).

Відповідно до п. 3.1 Положення про філію публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор» філія не має статусу юридичної особи, здійснює свою діяльність від імені товариства і в межах повноважень, встановлених цим Положенням та Статутом Товариства. Пунктами 7.1, 7.2, 7.4 вказаного положення визначено, що управління поточною діяльністю Філії здійснює директор Філії, який є уповноваженим представником товариства. Повноваження директора Філії визначаються довіреністю, виданою Головою правління товариства. Директор Філії призначається на посаду та звільняється з посади головою правління Товариства. З директором Філії підписується контракт ( т.1, а.с 105-108).

Отже, директор філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор» є уповноваженим представником юридичної особи - суб'єкта господарювання, який здійснює керівництво її окремим структурним підрозділом, та діє виключно від імені цієї юридичної особи, в зв'язку з чим позивач ОСОБА_2 належить до кола осіб, із якими укладається контракт.

Крім того, згідно з п.1.1 контракту № 10 від 01.07.2016 року, керівник зобов'язується безпосередньо і через сформований апарат здійснювати поточне управління ( керівництво) філією ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Партизанський елеватор».

Відповідно до п.1.2 контракту, контракт є строковим трудовим договором , на підставі якого виникають трудові відносини між ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та керівником. Відповідно до п. 23.1.6 та п.3.1 контракту, ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» має право звільнити керівника у разі закінчення терміну дії контракту або дострокового його розірвання згідно з розділом 6 Контракту.

Відповідно до п. 7.9 контракту, за два місяці до закінчення строку його дії, він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк. У випадку, коли до закінчення терміну дії контракту його не було продовжено або укладено на новий термін, він вважається продовженим на строк, необхідним для належної передачі посади та справ новопризначеному Керівнику чи іншій уповноваженій «Державна продовольчо-зернова корпорація України» особі або комісії. Звільнення керівника проводиться згідно з п.2.ст. 36 КЗпП України.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог щодо поновлення на роботі позивача.

Доводи апелянта про те, що договір є таким, що укладений на невизначений строк є безпідставними, оскільки, трудовий договір, укладений між сторонами, був обумовлений характером роботи, а посада директора належить до категорії працівників, які працюють за контрактом на підставі Закону України "Про управління об'єктами державної власності" і трудові відносини з керівником підприємства, що є у державній власності, обов'язково носять строковий характер.

Крім того, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору - контракту він виявив, коли звертався із заявою про прийняття на роботу за строковим трудовим договором - контрактом. У цей же час він виразив і волю на припинення такого контракту після закінчення строку, на який він був укладений.

Стосовно посилання апелянта на те, що він був протиправно звільнений з роботи у період його непрацездатності , слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, крім звільнення за п. 5 цієї статті, а також в період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України ч. 3 цієї норми.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також в період перебування у відпустці /ч.3 ст. 40 КЗпП України/, які стосуються як передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з тлумачення пп. 4,8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Саме до цього зводяться правові висновки , викладені у постанові Верховного Суду України № 6-156 цс12 від 26.12.2012 року .

Тобто, звільнення позивача у зв'язку із закінченням строку дії контракту за правилами п.2 ст. 36 КЗпП України, не є звільненням з ініціативи підприємства, а тому перебування позивача на лікарняному, не є тому перешкодою.

Враховуючи, що трудовий договір у формі контракту носить строковий характер, а також положення п. 6.1.1. спірного контракту, відповідно до якого контракт припиняється, у зв'язку із закінченням строку його дії, звільнення позивача відповідно до положень п. 2 ст. 36 КЗпП України, в зв'язку з закінченням строку дії контракту, є таким, що відповідає вимогам закону. Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення на роботі є обґрунтованим.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції правильно відмовив і в задоволенні похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: