Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 205/8476/14-ц

провадження № 61-4184св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач ? Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року у складі колегії суддів: Калиновського А. Б., Гайдук В. І., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

08 жовтня 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 29 вересня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DT/020, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування у розмірі 23215,50 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту, із сплатою процентів за користування кредитом 17 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором, із кінцевим терміном повернення до 29 вересня 2009 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 29 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № DT/020 станом на 12 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 103 196,54 доларів США, а саме: 17 950,65 доларів США - заборгованості за кредитом; 41 509,43 доларів США - заборгованості за процентами, 43 736,46 доларів США - заборгованості за пенею за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Згідно з рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2011 року у справі № 2-10662/2010 з позивача стягнуто заборгованість у розмірі 24 413,83 доларів США. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 69 205,12 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 12 грудня 2014 року складає 1 087 212,44 грн, а саме: 550 764,95 грн - заборгованості за процентами та 536 447,49 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором, а також вирішити питання судових витрат.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року в позові ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що банк звертався з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 до суду у 2010 році, тому скористався своїм правом повернення частини позики, яка підлягала поверненню до 29 вересня 2009 року разом з нарахованими відсотками, пенею та заборгованістю за комісією.

Суд першої інстанції у рішенні зазначив, що з ухваленням судового рішення у справі № 2-10662/2010, яким частково задоволено вимоги кредитора, припиняються правовідносини сторін за кредитним договором. Зокрема, зобов'язань щодо повернення кредитних коштів у повному обсязі та сплати нарахованих процентів, невиконання яких тягне відповідальність, встановлену статтею 625 ЦК України. Водночас вимог про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України банк не заявляв.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року. Позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 29 вересня 2006 року № DT/020 у розмірі 820 709,25 грн, яка складається з: 553 639,25 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 267 070,00 грн - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В іншій частині позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що згідно з пунктом 4.7 кредитного договору сторони дійшли згоди, що термін позовної давності за усіма вимогами становить п'ять років, а отже, звернувшись до суду з позовом у 2014 році, банк не пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення процентів та пені.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що доводи відповідача щодо припинення правовідносин за кредитним договором у зв'язку з ухваленням судового рішення у іншій справі є безпідставними, оскільки пунктами 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 кредитного договору відповідальність передбачена за кожний випадок порушення зобов'язань, які мали місце як під час, так і після закінчення дії кредитного договору.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року.

22 квітня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3

08 березня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

29 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2011 року у справі № 2-10662/2010 з відповідачів стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 989, 21 доларів США за тілом кредиту та 6 426,62 доларів США заборгованості за процентами. Договірні відносини між банком та ОСОБА_6 виникли 29 вересня 2006 року та мали припинитися 29 вересня 2009 року у зв'язку з погашенням кредиту. Отже, у квітні 2010 року позивач скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до позичальника та поручителя про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором.

Як на підставу для задоволення позову у справі № 2-10662/2010, суд першої інстанції послався на претензію позивача про дострокове виконання зобов'язання за цим договором, що свідчить про те, що строк виконання зобов'язання за цим договором банком було змінено і цей термін необхідно визнати таким, що настав з моменту звернення банку до суду з таким позовом. Отже, з моменту прийняття рішення апеляційним судом у справі № 2-10662/2010, банк втратив право на отримання процентів за кредитним договором. Такий правовий висновок викладено в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року у справі №6-28531св14, від 13 травня 2015 року у справі № 6-4841св15. Пунктом 4.2 кредитного договору передбачено відповідальність шляхом нарахування неустойки (пеня, штраф) за кожен випадок порушення зобов'язань, передбачених пунктом 4.1 договору, що здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання повинно бути виконано позичальником.

У зв'язку з судовим рішенням про стягнення заборгованості правовідносини між сторонами за кредитним договором припиняються, тому вимоги банку про стягнення процентів за користування кредитом, пені є безпідставними, оскільки позовних вимог про стягнення коштів з підстав, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв.

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2018 року зупинено касаційне провадження у вказаній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 310/11534/13-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року поновлено касаційне провадження у вказаній справі.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 вересня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DT/020 (далі - кредитний договір) зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення - 29 вересня 2009 року.

29 вересня 2006 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого останній поручився перед банком за виконання зобов'язань ОСОБА_3

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2010 року у справі № 2-10662/2010 позов ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 34 003,41 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 1 795,62 грн заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2010 року частково. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором і процентами за користування кредитом у розмірі 24 413,83 доларів США та 76 620,74 грн пені і штрафу за несвоєчасне виконання зобов'язання. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а. с. 46). Рішення набрало законної сили та звернуто до примусового виконання.

Відповідно до пункту 4.1 договору при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань за сплатою відсотків за користування кредитом, передбачених пунктами 2.2.2, 3.1, 3.2, 3.3 цього договору, строків повернення кредиту, передбачених пунктами 1.3, 2.2.3, 2.3.1, 2.2.8, 3.3 цього договору, винагороди та комісії, що передбачено пунктами 3.5, 3.7 цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню у розмірі 0,3% від суми непогашеного платежу за кожний день прострочення платежу, але не більш подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором, станом на 12 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 71 037,05 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 1 115 992,06 грн.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Апеляційний суд виходив з того, що системний аналіз статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору, дають підстави для висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин між сторонами за кредитним договором, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та нормами ЦК України. Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до пунктів 3.1, 3.2 кредитного договору, за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно пунктів 2.4.1, 3.3, 3.4 цього договору, позичальник сплачує відсотки у розмірі 17% річних. Відповідно до статті 212 ЦК України, за порушення позичальником зобов'язань із погашення кредиту, передбачених пунктами 1.3, 2.3.1, 3.3 вказаного договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від ставки зазначеної у пункті 3.1 договору, розраховані від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Апеляційний суд вважав, що висновок суду першої інстанції про те, що нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору з моменту ухвалення судового рішення не передбачено, не ґрунтується на вищезазначених нормах матеріального права.

Верховний Суд з висновками суду апеляційної інстанції не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився. У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

У справі, яка розглядається в касаційному порядку, встановлено, що кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до позичальника і поручителів про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, а також отримав судовий захист своїх прав.

Таким чином, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правовий висновок про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2011 року у справі № 2-10662/2010 достроково стягнуто із позичальника та поручителів заборгованість за кредитним договором та договорами поруки, підтверджено змінений строк виконання зобов'язання, а тому нарахування заборгованості зі сплати відсотків за кредитом, тіло якого достроково стягнуто за раніше винесеним рішенням суду, законодавством не передбачено, у такому випадку кредитор має право на стягнення з позичальника коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, однак позивач таких вимог не заявляв.

Встановивши, що первісний кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання, пред'явивши до позичальника і поручителя вимогу про стягнення кредитної заборгованості у 2011 році, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Вирішуючи спір, апеляційний суд взяв до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, проте Верховний Суд бере до уваги, що Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у вказаній постанові.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року скасувати, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик