Справа № 148/999/18
Провадження №2/148/563/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 листопада 2018 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Ковганича С.В. при секретарі Мрочко Т.О.

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в м.Тульчині в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білоусівської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай),

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Білоусівської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай), мотивуючи свої вимоги тим, що 24.05.1995 ОСОБА_2 склала заповіт, яким усе своє майно заповіла йому та його сестрі ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається із права на земельну частку (пай) в розмірі 2,41 в умовних кадастрових гектарах.

Його сестра ОСОБА_3 від своєї частки в спадковому майні відмовилась та не заперечує проти того, щоб все спадкове майно успадкував він, подавши відповідну заяву до Тульчинської державної нотаріальної контори. Таким чином він являється єдиним спадкоємцем за заповітом.

Звернувшись до Тульчинської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину із-за відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на земельну частку (пай).

В зв'язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати за ним право на спадкове майно після смерті ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, яке складається з права на земельну частку (пай) розміром 2,41 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває в землях "Відділення ВАТ "Кирнасівський цукровий завод" с.Білоусівка, Тульчинського району, Вінницької області та належала померлій на підставі земельного сертифікату серії НОМЕР_1.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися. Згідно вимог поданої представником позивача заяви, він просить слухати справу у його та позивача відсутність, судові витрати залишити за позивачем.

Відповідач - представник Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої не заперечує проти задоволення позову, просить слухати справу без представника сільської ради.

Відповідно до ст. ст. 223, 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що згідно копії заповіту від 24.05.1995 (а.с.10) ОСОБА_2 заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після своєї смерті усе своє майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть від10.04.2018 серія НОМЕР_2 (а.с.5).

Після її смерті відкрилася спадщина за заповітом, яка складалася із:

- права на земельну частку (пай) в розмірі 2,41 в умовних кадастрових гектарах, яка належала останній відповідно до сертифікату серії НОМЕР_3, виданого 08.05.1997 Тульчинською районною державною адміністрацією, що підтверджується копією довідки виконкому Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від12.04.2018 №180 (а.с53).

Згідно виписки, виданої відділом у Тульчинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (а.с.8) вбачається, що на ім'я ОСОБА_2 видавався сертифікат серія НОМЕР_3, зареєстрований 08.05.1997 за порядковим номером 441 на земельну частку (пай) в розмірі 2,41 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває в "Промінь" ВАТ "Кирнасівський цукровий завод", який було видано на підставі рішення Тульчинської районної державної адміністрації №118-р від 18.04.1997.

ОСОБА_3 від своєї частки в спадковому майні відмовилась та не заперечує проти того, щоб все спадкове майно успадкував ОСОБА_1, подавши відповідну заяву до Тульчинської державної нотаріальної контори, про що свідчить копія даної заяви (а.с.52). Таким чином позивач являється єдиним спадкоємцем за заповітом.

Позивач звернувся до Тульчинської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину на вищезазначене спадкове майно, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай), яка належала померлій ОСОБА_2 та перебуває у "Відділенні ВАТ Кирнасівський цукровий завод" с.Білоусівка, Тульчинського району, Вінницької області, йому було відмовлено в зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на земельну частку (пай), що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.05.2018№429/02-31 (а.с.9).

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 до відносин спадкування застосовується чинне на той час законодавство.

Оскільки смерть спадкодавця ОСОБА_2 наступила до 01.01.2004, тому до даних правовідносин застосуванню підлягають норми ЦК УРСР (в ред.1963 р.).

Згідно із вимогами ст. 524 ч. 1 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно з ст.534 ЦК УРСР 1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК УРСР України (1963) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР 1963 року визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини; ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_2 на випадок своєї смерті залишила заповіт на імя' позивача, тому спадкування у даному випадку здійнюється за заповітом і позивач як спадкоємець померлої, вступивши у фактичне володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину.

В свою чергу, своє право власності на успадковане майно після смерті ОСОБА_2, позивач у встановленому порядку не оформив, оскільки згідно ст.560 ЦК УРСР 1963 року, оформлення спадщини на той час було правом, а не обов'язком спадкоємця.

Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Як роз'яснив ВССУ у п.1 листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4/-13 від 16.05.2013, при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 01.01.2004 або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України.

Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

В матеріалах копії спадкової справи № 364/2018 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а.с.49-59) міститься повідомлення з Державного нотаріального архіву Вінницької області від 28.04.2018 №1173/01-18 (а.с.24) про те, що згідно даних Алфавітної книги обліку спадкових справ Тульчинської державної нотаріальної контори за 1996-2006 роки, яка знаходиться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві Вінницької області, спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, даною конторою не заводилась. Згідно заяви, яка 17.05.2018 була подана позивачем до Тульчинської державної нотаріальної контори вбачається, що державним нотаріусом перевірено факт прийняття спадщини.

Згідно абзацу 1 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішені спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно п. 3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи те, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України, його цивільне право підлягає захисту шляхом визнання за ним права.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи норму ч.4 ст.206 ЦПК України, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, згідно заяви представника позивача, залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись п. 11, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008, ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», п.16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.ст. 524, 534, 548 , 549, 560 ЦК УРСР 1963 року, ст. ст. 4, 13, 19, 76-81, 141, ч. 4 ст.206, ст.263- 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Білоусівської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай) задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право на спадкове майно після смерті ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, яке складається з права на земельну частку (пай) розміром 2,41 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває в землях "Відділення ВАТ "Кирнасівський цукровий завод" с.Білоусівка, Тульчинського району, Вінницької області та належала померлій на підставі земельного сертифікату серії НОМЕР_1.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: