Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 360/1552/16-ц

провадження № 61-27040св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє адвокат ЗапорожцевВіталій Вікторович, на рішення Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року в складі судді Міланіч А. М. та постанову апеляційного суду Київської області від 15 березня 2018 року в складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Волохова Л. А., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору дарування земельних ділянок недійсними, застосування правових наслідків недійсності договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що 19 березня 2010 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір дарування земельних ділянок, відповідно до умов яких ОСОБА_2 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли у дар (у власність) у рівних частинах земельні ділянки на АДРЕСА_1, а саме: ділянка площею 0,1190 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, ділянка площею 0,2801 га - для ведення особистого підсобного господарства. ОСОБА_2 посилалась на те, що через похилий вік та потребу матеріальної допомоги вона бажала укласти з відповідачами договір довічного утримання, який і було запропоновано відповідачами, і думала, що укладає саме цей правочин, проте з вини ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які, користуючись юридичною необізнаністю позивача, ввели її в оману, уклала договір дарування. Відповідачі скористалися психологічним та фізичним станом позивача, яка потребувала сторонньої допомоги та бажала укласти договір довічного утримання. Договір дарування було укладено під випливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання. Обставини, щодо яких помилилася позивач існували саме на момент вчинення оскаржуваного правочину. Отже, спірний договір було вчинено внаслідок помилки зі сторони позивача та омани зі сторони відповідачів.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, застосування правових наслідків недійсності договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що 19 березня 2010 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_2 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли у дар (у власність) у рівних частинах житловий будинком АДРЕСА_1 ОСОБА_2 посилалась на те, що в силу свого похилого віку та потреби матеріальної допомоги вона бажала укласти з відповідачами договір довічного утримання, який і було запропоновано відповідачами, і думала, що укладає саме цей правочин, проте з вини відповідачів, які, користуючись юридичною необізнаністю позивача, ввели її в оману, уклала договір дарування. Відповідачі скористалися психологічним та фізичним станом позивача, яка потребувала сторонньої допомоги та бажала укласти договір довічного утримання. Договір дарування було укладено під випливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання. Обставини, щодо яких помилилася позивач, існували саме на момент вчинення оскаржуваного правочину. Отже, спірний договір було вчинено внаслідок помилки зі сторони позивача та омани зі сторони відповідачів.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 26 січня 2017 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

На підставі викладеного ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати договори дарування житлового будинку та земельних ділянок, які укладені між нею та ОСОБА_3, ОСОБА_4, недійсними з підстав, передбачених статями 229, 230 ЦК України, як такі, що вчинені під впливом помилки та обману; застосувати наслідки недійсності договорів дарування.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що на час вчинення оспорюваних правочинів в силу свого похилого віку та потреби матеріальної допомоги вона бажала укласти з відповідачами договір довічного утримання і думала, що укладає саме цей договір. Позивач на час вчинення оспорюваних правочинів мала намір на укладення саме договорів дарування, а не інших правочинів, не помилилася з приводу природи цих договорів дарування та добре розуміла зміст прав та обов'язків, які у неї виникнуть на підставі таких договорів. Позивачу було 64 роки на момент укладення оскаржуваних договорів дарування, а до матеріалів справи не додано доказів потреби у матеріальній допомозі, наявності хвороби, а також введення її в оману відповідачами.

Постановою апеляційного суду Київської області від 15 березня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що на час укладання договорів дарування ОСОБА_2 виповнилось повних 64 роки, вона є грамотною особою, жодних доказів на підтвердження обставин, які обмежували б позивача у можливості розуміти значення і умови договорів, а також потребу у зв'язку з віком чи станом здоров'я у догляді й сторонній допомозі, обману її відповідачами, суду надано не було. Крім того, сама позивач у судовому засіданні визнавала, що вона свідомо бажала укладення саме договорів дарування і розуміла, що укладає саме ці договори. ОСОБА_2 на час вчинення оспорюваних правочинів мала намір на укладення саме договорів дарування, а не інших правочинів, не помилилася з приводу природи оспорюваних договорів дарування та добре розуміла зміст прав та обов'язків, які у неї виникнуть на підставі таких договорів.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2, в інтересах якої діє адвокат Запорожцев В. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що в силу свого похилого віку та потреби матеріальної допомоги вона бажала укласти з відповідачами договір довічного утримання і думала, що укладає саме цей договір. Відповідачі ввели позивача в оману та уклали з нею договори дарування.

У липні 2018 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що позивач розуміла значення своїх дій та бажала настання правових наслідків саме за договорами дарування. Позивач особисто подала нотаріусу довідку з Бюро технічної інвентаризації, в якій зазначено, що вона видана для укладення договору дарування. Спірний будинок (1943 року побудови) знаходиться в аварійному стані, він відключений від комунальних послуг (газопостачання та електропостачання), а позивач навмисне переїхала до цього будинку з метою оскарження договорів дарування та відчуження спірного майна на користь третіх осіб.

У липні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 05 червня 2009 року належали на праві власності земельна ділянка площею 0,3991 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,1190 га, а для особистого підсобного господарства - 0,2801 га) та житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 червня 2009 року домоволодіння з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 складається з будинку під літ. «А» (з брусу), житловою площею 71,6 кв. м, загальною площею 121,9 кв. м, та надвірних будівель біля нього: гаража під літ. «Б» (цегляний), сараю під літ. «В» (в одну дошку), навісу під літ. «Н» (без обшивки), навісу «О» (дерев'яний), колодязя № 1 (з/бетонні кільця), колодязя № 7 (з/бетонні кільця), огорожі № 4, 5 (дерев'яна, металева, бетонні плити). Оцінка спадкового майна - 143 187 грн.

Згідно з договором дарування земельних ділянок від 19 березня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ЛазарєвоюЛ. І. та зареєстрованого в реєстрі, ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а вони прийняли у дар в рівних частинах кожний належні позивачу на праві приватної власності земельні ділянки, розташовані на АДРЕСА_1, загальною площею 0,3991 га.

У пункті 12 договору дарування земельних ділянок дарувальник та обдаровані стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність вільних намірів при його укладанні, а також те, що цей договір не є фіктивним чи удаваним правочином.

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 19 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л. І. та зареєстрованого в реєстрі, ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а останні прийняли у дар в рівних частинах кожний належний позивачу на праві приватної власності житловий будинок на АДРЕСА_1. Сторони оцінили дар у 179 998 грн.

У пункті 9 вказаного договору дарування будинку передбачено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Відповідно до пункту 11 договору дарування будинку дарувальник та обдаровані стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність вільних намірів при його укладанні, а також те, що цей договір не є фіктивним чи удаваним правочином.

На підставі вказаних договорів дарування за відповідачами 15 серпня 2013 року зареєстроване право приватної спільної часткової власності, по 1/2 частині за кожним, на вказані будинок та земельні ділянки.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що не мала наміру відчужувати земельні ділянки і будинок шляхом укладення договорів дарування, а відповідачі скористались її юридичною необізнаністю та ввели її в оману.

Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_3 вказувала, що перед підписанням оскаржуваних договорів дарування нотаріус спілкувалася з ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_5, нею було отримано всі правоустановчі документи від позивача. ОСОБА_2 повідомила нотаріуса, що хоче укласти договори дарування, а не будь-який інший правочин.

Два договори були прочитані сторонами та кожним особисто підписані. ОСОБА_2 нотаріусу не повідомляла про укладення між нею та відповідачами угоди про довічне утримання. Позивач особисто подала нотаріусу: свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок від 05 червня 2009 року; свідоцтво про право на спадщину на земельні ділянки від 05 червня 2009 року; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий ОСОБА_2 комунальним підприємством Київської обласної ради «Бородянське Бюро технічної інвентаризації» 31 серпня 2009 року; витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданий ОСОБА_2 17 березня 2010 року для відчуження цілого домоволодіння; будинкову книгу про реєстрацію будинку; паспорти та довідки про присвоєння ідентифікаційних номерів; акт про право власності на землю від 31 січня 2001 року; витяг від 11 березня 2010 року про нормативно-грошову оцінку; довідку від 11 березня 2010 року, видану ОСОБА_2 про наявність землі у власності; довідку від 11 березня 2010 року про відсутність обмежень, обтяжень щодо земельних ділянок.

Крім того, ОСОБА_3 вказувала, що ні вона, ні ОСОБА_4 ніколи б не уклали з позивачем договір довічного утримання, тому що були добре обізнані про наявність у неї кредитних боргів, оскільки рідний брат ОСОБА_3 був представником позивача у суді про стягнення боргів за договорами позики.

Таким чином, на думку відповідачів, позивач не подала жодних доказів на підтвердження заявлених вимог, зокрема, що вона бажала укласти інший правочин, а відповідачі ввели її в оману. Позивач, отримавши у нотаріуса оригінали договорів дарування, не оскаржувала їх більше шести років, проте у подальшому вирішила спірне майно відчужити на користь третіх осіб, тому звернулася до суду з цим позовом.

Крім цього, ОСОБА_3 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності та вказувала, що позивач знала про оскаржувані правочини з дати їх укладення, оскільки вона сама просила укласти договори дарування та отримала оригінали цих договорів у нотаріуса.

Згідно з частинами першою - третьою, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з'ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

У справі, яка є предметом перегляду, укладаючи оспорювані договори дарування, сторони стверджували, що волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін та дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

У договорах зазначено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру, дарувальник та обдаровані стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність вільних намірів при його укладанні, а також те, що цей договір не є фіктивним чи удаваним правочином.

У договорах також зазначено, що нотаріус роз'яснила ОСОБА_2 наслідки укладення цих правочинів, зокрема статтю 233 ЦК України.

У матеріалах справи знаходиться замовлення від 16 березня 2010 року, відповідно до якого ОСОБА_2 просила обстежити домоволодіння на АДРЕСА_1 та видати витяг з реєстру права власності для пред'явлення в нотаріальну контору для відчуження будинку.

Під час розгляду справи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л. І. подала до суду письмові пояснення, відповідно до яких вона 19 березня 2010 року посвідчувала оскаржувані договори дарування та вказувала, що ОСОБА_2 особисто надала правовстановлюючі документи на спірне майно та інші документи, а також просила посвідчити договори дарування. Також під час укладення спірних правочинів позивач особисто подала нотаріусу всі необхідні документи, зокрема довідку з Бюро технічної інвентаризації, в якій зазначено, що вона видана для укладення договору дарування.

Суди також встановили, що на час укладання договорів дарування ОСОБА_2 виповнилось 64 роки, вона є грамотною особою, жодних доказів, які підтверджували б наявність обставин, що обмежували позивача у можливості розуміти значення і умови договорів, а також потребу у зв'язку з віком чи станом здоров'я у догляді й сторонній допомозі, обману її відповідачами, до суду не подано.

До суду не подано жодного доказу, що підтверджує наявність потреби у матеріальній допомозі, пов'язаної з хворобою чи іншими обставинами, що виникли у позивача чи у її сім'ї.

Позивач також не надала докази, що вказаний будинок за вищевказаною адресою є її єдиним місцем проживання.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказували, що спірний будинок побудований у 1943 році, у 1977 році був успадкований спадкодавцем позивача, непридатний для проживання; на земельній ділянці відповідачі ведуть будівництво нового будинку.

До матеріалів справи позивач надала копію угоди від 19 березня 2010 року, відповідно до якої ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов'язалися довічно утримувати ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Вказана угода нотаріусом не посвідчена, суд оригінал її не засвідчував.

Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказували, що подану позивачем угоду від 19 березня 2010 року вони не підписували, між сторонами такий договір не укладався.

Представник відповідачів подав до суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи щодо справжності підписів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в угоді від 19 березня 2010 року про довічне утримання.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 17 березня 2017 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої постановлено, зокрема питання, чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в угоді від 19 березня 2010 року самими відповідачами чи іншою особою.

Судові експерти подали до суду клопотання про надання вільних зразків підпису ОСОБА_3, ОСОБА_4 за будь-який період часу, зокрема за 2010 рік, які можуть знаходитися у різнохарактерних офіційних документах.

Суд першої інстанції направив відповідачам лист з клопотанням судових експертів та повідомив про необхідність оплати вартості експертного дослідження і вільних зразків підпису.

У матеріалах справи містяться вільні зразки підпису відповідачів, які виконані в судовому засіданні.

Однак Київський науково-дослідний інститут судових експертиз надіслав суду повідомлення від 30 серпня 2017 року про неможливість надання висновку, оскільки немає вільних зразків підпису ОСОБА_3 та в достатній кількості вільних зразків підпису ОСОБА_4

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічна за змістом норма закріплена в частині третій статті 12 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами апеляційної та касаційної інстанцій.

В матеріалах справи немає будь-яких інших доказів, які підтверджують укладення договору довічного утримання між сторонами (показання свідків, тощо).

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що позивач не довела, що вона на час вчинення оспорюваних правочинів мала намір на укладення договору довічного утримання, а не інших правочинів, помилилася з приводу природи договорів дарування та не розуміла зміст прав та обов'язків, які у неї виникнуть на підставі таких договорів. Вказані обставини та презумпцію правомірності правочину, визначену статтею 204 ЦК України, позивач не спростувала належними та допустимими доказами.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що в силу свого похилого віку та потреби матеріальної допомоги позивач бажала укласти з відповідачами договір довічного утримання та думала, що укладає саме цей правочин, оскільки вказані обставини спростовуються зібраними по справі доказами, зокрема змістом укладених між сторонами договорів дарування, показаннями нотаріуса.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відповідачі ввели позивача в оману та уклали з нею договори дарування, оскільки на час укладання цих правочинів ОСОБА_2 виповнилось 64 роки, вона є грамотною особою, жодних доказів, які б підтверджували наявність обставин, що обмежували позивача у можливості розуміти значення і умови договорів, а також потребу у зв'язку з віком чи станом здоров'я у догляді й сторонній допомозі, обману її відповідачами, до суду не подано.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє адвокат Запорожцев ВіталійВікторович, залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 15 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик