Номер провадження: 22-ц/785/4632/18
Номер справи місцевого суду: 522/1959/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Ковязіної А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Шостої одеської державної нотаріальної контори, Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання свідоцтва на спадщину за заповітом недійсним та нікчемним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2018 року (суддя Домусчі Л.В.),

встановив:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши який, просив визнати свідоцтво на спадщину за заповітом №7-525 на 3/4 квартири за адресою: АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_3 недійсним та нікчемним.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його дядько ОСОБА_4 Позивачем було подано заяву до Шостої ОДНК про прийняття спадщини після померлого дядька, проте нотаріусом Шостої ОДНК Лєсогоровим Д.О. йому було повідомлено, що ОСОБА_3 видано свідоцтво на спадщину за заповітом №7-525 на 3/4 квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач зазначив, що за життя ОСОБА_2 мав у своїй власності лише 1/2 вказаної частини (свідоцтво НОМЕР_1 від 25.04.2005 року).

Інша 1/2 квартири на час оформлення свідоцтва про право власності належала померлій ОСОБА_6

При здійсненні нотаріальних дій державний нотаріус Лєсогоров Д.О. розподілив 1/2 частку квартири померлої ОСОБА_6 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, у зв'язку з чим остання, не будучи спадкоємцем ОСОБА_6, отримала свідоцтво про право на спадщину на 3/4 спірної квартири.

Крім того, спадкоємцем ОСОБА_6 є він, ОСОБА_2, проте 14.05.2015 року він як спадкоємець після рідної бабусі ОСОБА_6 по спадковій справі №749/2006 отримав свідоцтво про право власності лише на 1/4 зазначеної квартири замість 1/2 частини тієї ж квартири.

Вважає, що при здійсненні нотаріальних дій державний нотаріус Лєсогоров Д.О. видав ОСОБА_3 свідоцтво на спадщину за заповітом замість 1/2 частки на 3/4 квартири за адресою: АДРЕСА_1, з порушенням загальних вимог чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про його необґрунтованість та безпідставність. Суд встановив, що дії державного нотаріуса були належними та відповідали положенням чинного законодавства. Державний нотаріус пересвідчився та визначив спадкове майно, відсутність спадкоємців, які мають право на обов'язкове частку у спадщині, та оформив право ОСОБА_3 на спадщину у встановленому законом порядку.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом 1/4 частини після померлої його бабусі ОСОБА_6 Заповідачу ОСОБА_4вказана 1/4 частина не належала, а тому відсутні підстави для успадкування цієї частини ОСОБА_3

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом правильно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 08.10.2013 року до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_3 та 13.01.2014 року ОСОБА_2 із заявами про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4

ОСОБА_4за життя був складений заповіт, згідно якого останній заповідав усе своє майно ОСОБА_3 (у тому числі і частку матері, яку він успадкував, оскільки постійно мешкав з померлою та продовжував користуватись квартирою після її смерті).

Після закінчення 6-ти місячного строку на прийняття спадщини, а саме 03.07.2014 року на ім'я ОСОБА_3 було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим №7-525 на 3/4 часток спірної квартири.

Зазначена квартира належала спадкодавцеві в 1/2 частині на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарство ОМР від 25.04.2005 року за НОМЕР_1, зареєстрованого в Одеському МБТІ 25.06.2005 року в книзі №570 пр-40, номер запису 225 та 1/4 частина на підставі свідоцтва належала - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, спадкоємцем якої був її син - ОСОБА_4, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.

ОСОБА_4 постійно проживав з померлою матір'ю ОСОБА_6 та після її смерті проживав та користувався спірною квартирою до своєї смерті.

З довідки КП ЖКС «Фонтанський» №110 від 30.09.2013 року вбачається, що ОСОБА_4 постійно з листопада 1983 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, ОСОБА_4 в силу положень ч. 2 ст. 1268 ЦК України прийняв спадщину від померлої матері у вигляді 1/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1, хоча і не оформив у встановленого законом порядку свідоцтво на дану частку квартири.

Отже, на момент смерті ОСОБА_4 належала 1/2 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарство ОМР від 25.04.2005 року за НОМЕР_1, зареєстрованого в Одеському МБТІ 25.06.2005 року в книзі №570 пр-40, номер запису 225 та 1/4 частини вказаної квартири яку останній успадкував від матері ОСОБА_6 померлої ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ч. 2 ст. 1236 ЦК України Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

За змістом ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно із ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_4 розпорядився власним майном на випадок своєї смерті та склавши заповіт на корить ОСОБА_3, який був посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку, на час розгляду даної справи не скасований та невизнаний нечинним.

На підставі даного заповіту 03 липня 2014 року державний нотаріус Шостої ОДНК Лєсогоров Д.О. видав ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 (три четвертих) квартири АДРЕСА_1, яка складається в цілому з двох житлових кімнат та приміщень, житловою площею 26,4 кв.м., загальною площею 42,7 кв.м.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

При видачі спірного свідоцтва були додержані усі вимоги чинного законодавства, а саме: перевірено реєстрацію заповіту у Спадковому реєстрі та його чинність на момент смерті заповідача, було встановлено відсутність спадкоємців мають право на обов'язкове частку у спадщині, перелік яких визначений у ст. 1241 ЦК України.

Оскільки дії державного нотаріуса були належними та відповідали положенням чинного законодавства, останній пересвідчився та визначив спадкове майно, відсутність спадкоємців, які мають право на обов'язкове частку у спадщині, та оформив право ОСОБА_3 на спадщину у встановленому законом порядку, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги стосовно того, що 1/4 частина спірної квартири не входила до складу спадкового майна є недоведеними та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини, апелянтом до суду апеляційної інстанції не надані.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Судом першої інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 22 листопада 2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець