Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 750/9956/17

провадження № 61-12223св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрпошта»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та публічного акціонерного товариства «Укрпошта» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Рахманкулової І. П. від 24 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Губар В. С., Кузюри Л. В., від 18 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрпошта» (далі - ПАТ «Укрпошта») про стягнення компенсації за невикористані відпустки.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 серпня 2015 року його було поновлено на посаді виконуючого обов'язки директора Чернігівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», правонаступником якого є ПАТ «Укрпошта». Вказане судове рішення виконано 03 квітня 2017 року, а тому за період з 02 квітня 2015 року по 02 квітня 2017 року він має право на дві щорічні основні відпустки по 26 днів на рік, дві щорічні додаткові відпустки за особливий характер праці по 7 діб на рік та право на додаткову відпустку як особа, яка має інвалідність війни третьої групи, по 14 календарних днів на рік згідно зі статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» за 2015, 2016 та 2017 роки, а всього 108 календарних днів відпустки.

Наказом від 15 вересня 2017 року його звільнено з роботи за прогул без поважних причин, однак відповідач не провів з ним повний розрахунок з виплати заробітної плати, включаючи виплату компенсації за невикористані відпустки.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки за період роботи з 06 травня 2015 року по 06 травня 2017 року та щорічні додаткові відпустки як інваліду війни третьої групи на загальну суму 43 973,28 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_4 27 000 грн компенсації за невикористані відпустки.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач за період з 02 квітня 2015 року по 02 квітня 2017 року мав право на отримання двох щорічних основних відпусток по 26 календарних днів, а за два періоди - 52 календарні дні, тому при звільненні відповідач повинен був виплатити позивачу відповідну компенсацію, однак вказана компенсація не виплачена відповідачем.

При цьому суд виходив із того, що розрахунок середнього заробітку для нарахування компенсації за невикористані відпустки повинен здійснюватись у порядку, передбаченому пунктом 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), тобто виходячи з установленого в трудовому договорі посадового окладу.

Також суд дійшов висновку про те, що підлягає відновленню порушене право позивача на отримання компенсації за невикористані щорічні додаткові відпустки за 2015 - 2017 року, передбачені пунктом 14 частини першої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та щорічної додаткової відпустки, передбаченої статтею 8 Закону України «Про відпустки».

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 18 січня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрпошта» задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_4 13 000 грн компенсації за невикористані щорічні основні відпустки за період роботи з 02 квітня 2015 року по 02 квітня 2017 року.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Стягуючи з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористані щорічні основні відпустки за період роботи з 02 квітня 2015 року по 02 квітня 2017 року, суд апеляційної інстанції виходив із того, що періодом для обрахунку суми компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_4 є останні 12 календарних місяців, що передували місяцю виплати компенсації. Оскільки позивач не мав за цей період заробітку, розрахунок середнього заробітку для нарахування компенсації за невикористані відпустки повинен здійснюватись із застосуванням пункту 4 Порядку, тобто виходячи з посадового окладу установленого йому в трудовому договорі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку за особливий характер праці, суд апеляційної інстанції виходив із того, що щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам за фактично відпрацьований час, а не у випадку, коли за працівником згідно з чинним законодавством зберігається місце роботи та заробітна плата, а тому позивач не має права на компенсацію невикористаної відпустки, передбаченої статтею 8 Закону України «Про відпустки».

Також суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні додаткові відпустки, передбачені окремим категоріям працівників - ветеранам війни, передбаченої статтею 77-2 КЗпП України та пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», оскільки законодавством не передбачено можливості заміни цієї відпуски грошовою компенсацією.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористані щорічні відпустки за період з 02 квітня 2015 року по 02 квітня 2017 року у сумі 21 172,32 грн, виходячи із розрахунку 407,16*52 календарних днів.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суди неправильно розрахували належну йому суму компенсації за невикористані відпустки, не врахували положення пункту 7 Порядку, яким передбачено порядок розрахунку виплат компенсації за невикористані відпустки, та помилково застосували пункт 4 Порядку.

Зазначав, що суди дійшли помилкового висновку про те, що за період з 02 квітня 2015 року по 02 квітня 2017 року він не мав заробітку, оскільки у цей період йому був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У лютому 2018 року ПАТ «Укрпошта» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі.

Касаційна скарга ПАТ «Укрпошта» мотивована тим, що ПАТ «Укрпошта» виконало зобов'язання щодо сплати позивачу компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, що підтверджується актом від 03 жовтня 2017 року, квитанцією нотаріуса від 19 жовтня 2017 року, платіжним дорученням від 19 жовтня 2017 року та повідомленням нотаріуса від 14 листопада 2017 року.

Крім того, стягуючи з відповідача на користь позивача суму компенсації за невикористані щорічні основні відпустки, суд не зазначив у резолютивній частині про те, що зазначена сума визначена без утримання податку й інших обов'язкових платежів.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 та ПАТ «Укрпошта» подали відзиви на касаційні скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ПАТ «Укрпошта» підлягають частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.

У справі, що переглядається, судами установлено, що ОСОБА_4 згідно з наказом виконуючого обов'язки генерального директора ПАТ «Укрпошта» від 03 квітня 2017 року був поновлений на посаді виконуючого обов'язки директора Чернігівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» з 02 квітня 2015 року на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 серпня 2015 року та звільнений з цієї посади наказом від 15 вересня 2017 року за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

За період з 02 квітня 2015 року по 02 квітня 2017 року ОСОБА_4 не перебував у щорічних відпустках та не отримував відповідну компенсацію.

03 жовтня 2017 року відповідачем складено акт, згідно з яким у цей день о 16 год. 05 хв. за поштовою адресою позивача були доставлені поштові перекази на суми: 1 135,16 грн (нарахована заробітна плата за квітень, вересень 2017 року); 9 660 грн - компенсація за невикористану щорічну відпустку; 42 106,58 грн - на виконання рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 27 вересня 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Укрпошта» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 17 листопада 2016 року по 31 березня 2017 року. В акті зазначено, що двері квартири відчинили, але повідомили, що ОСОБА_4 вдома немає, а тому поштове повідомлення залишено у поштовій скриньці позивача.

Оскільки позивач не отримав нараховані йому суми, то відповідач платіжним дорученням від 19 жовтня 2017 року перерахував призначені ОСОБА_4 кошти в сумі 10 795,16 грн на депозит нотаріуса.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Установивши, що за період з 02 квітня 2015 року по 02 квітня 2017 року ОСОБА_4 не перебував у щорічних відпустках та не отримував відповідну компенсацію, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на компенсацію за невикористані відпустки - 52 дні невикористаної щорічної основної відпуски.

При цьому суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку доказам, які містяться у матеріалах справи, зокрема доказам, на які посилається відповідач, - акту від 03 жовтня 2017 року, квитанції нотаріуса від 19 жовтня 2017 року, платіжному дорученню від 19 жовтня 2017 року та повідомленню нотаріуса від 14 листопада 2017 року, згідно з яким приватний нотаріус повідомляла ОСОБА_4 про те, що ПАТ «Укрпошта» внесено на депозит нотаріуса грошові кошти у розмірі 10 795,16 грн для передачі йому у рахунок виконання виплати компенсації за невикористану щорічну основну відпустку у сумі 9 660,00 та заробітної плати за квітень та вересень 2017 року у сумі 1 135,16 грн, та правильно врахував, що відповідач не надав письмового чи повідомлення в іншій формі про перебування коштів на депозиті нотаріуса, які повинен відповідач був виплатити позивачу, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач належним чином виконав зобов'язання щодо сплати позивачу компенсації за невикористані щорічні основні відпустки.

З огляду на це, безпідставними є доводи ПАТ «Укрпошта» про те, що ПАТ «Укрпошта» виконало зобов'язання щодо сплати позивачу компенсації за невикористану щорічну основну відпустку.

Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану додаткову відпустку за особливий характер праці.

Так, статтею 8 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається, зокрема працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Оскільки щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам за фактично відпрацьований час, а позивач фактично не працював, тобто не виконував трудові обов'язки, що мають особливий характер, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не має права на компенсацію невикористаної відпустки, передбаченої статтею 8 Закону України «Про відпустки».

Статтею 77-2 КЗпП України та пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» передбачено надання учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Оплата такої відпустки здійснюється за рахунок підприємства, а для її отримання статус працівника має бути підтверджений відповідним посвідченням учасника бойових дій або інваліда війни.

Додаткова відпустка не належить до категорії щорічних і надається понад тривалість щорічної відпустки та інших видів відпусток. Вона надається у календарному році, а не за робочий рік, тобто незалежно від стажу роботи. У разі невикористання зазначеної додаткової відпустки, її не можна перенести на наступний календарний рік, не можна подовжити у разі хвороби працівника та не можна ділити на частини.

Оскільки законодавством не передбачено можливості заміни цієї відпустки грошовою компенсацією, в тому числі і при звільненні, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, передбачену окремим категоріям працівників - ветеранам війни.

Разом із тим, визначаючи розмір компенсації за невикористані щорічні основні відпустки за період роботи з 02 квітня 2015 року по 02 квітня 2017 року, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що розрахунок середнього заробітку для нарахування компенсації за невикористані відпустки повинен здійснюватись із застосуванням пункту 4 Порядку, тобто виходячи з посадового окладу установленого у трудовому договорі, а не згідно з пунктом 7 Порядку.

Так, за змістом пункту 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Посилаючись на те, що за останні 12 календарних місяців, що передували місяцю виплати компенсації, та є періодом для обрахунку суми компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_4, останній не мав заробітку, суд апеляційної інстанції не врахував таке.

Згідно з абзацом четвертим пункту 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов'язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Отже, при розрахунку середньої зарплати для оплати відпусток потрібно враховувати виплати за час, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток. А за час вимушеного прогулу в результаті незаконного звільнення за працівником зберігається місце роботи та середній заробіток.

У справі, що переглядається, установлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 серпня 2015 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_4 поновлено на роботі та стягнуто з ПАТ «Укрпошта» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 квітня 2015 року по 11 серпня 2015 року у розмірі 48 411,15 грн та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати у сумі 7 542,45 грн.

Згідно з наказом відповідача від 03 квітня 2017 року ОСОБА_4 поновлено на роботі з 02 квітня 2015 року.

За таких обставин, сума, нарахована до виплати ОСОБА_4 за час вимушеного прогулу з 03 квітня 2015 року по 11 серпня 2015 року, включається до розрахунку середньої зарплати за останні 12 місяців і при розрахунку середнього заробітку оплата вимушеного прогулу розподіляється між місяцями, на які припадає вимушений прогул, пропорційно робочим дням за графіком роботи роботодавця (індивідуальним робочим графіком працівника, якщо він відрізняється від загального графіка) в цьому періоді.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не врахував, що середня заробітна плата, нарахована за період вимушеного прогулу, підлягає включенню до розрахунку оплати компенсації за невикористані щорічні основні відпустки ОСОБА_4

Крім того, стягуючи з ПАТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_4 13 000 грн компенсації за невикористані щорічні основні відпустки, суд апеляційної інстанції не врахував роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з абзацом п'ятим пункту 6 якої судам роз'яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Відсутність процесуальної можливості з'ясувати обставини справи, а саме: перевірити або провести розрахунок компенсації за невикористані відпустки, перешкоджають Верховному Суду ухвалити нове судове рішення, тому в силу статті 411 ЦПК України постанова апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ПАТ «Укрпошта» 13 000 грн компенсації за невикористані щорічні основні відпустки за період роботи з 02 квітня 2015 року по 02 квітня 2017 року підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та публічного акціонерного товариства «Укрпошта» задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 18 січня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з публічного акціонерного товариства «Укрпошта» 13 000 грн компенсації за невикористані щорічні основні відпустки за період роботи з 02 квітня 2015 року по 02 квітня 2017 року скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк