Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 751/10579/16-ц

провадження № 61-23476св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (після зміни назви акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»),

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області, у складі колегії суддів: Страшного М. М., Євстафієва О. К., Шарапової О. Л., від 16 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що між банком та ОСОБА_3 16 травня 2011 року був укладений кредитний договір б/н на суму 3 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В подальшому ОСОБА_3 за цим же договором 20 березня 2012 року отримав від банку ще одну платіжну кредитну карту строком дії до листопада 2015 року. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2016 року виникла заборгованість у сумі 28 460, 82 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 1 461, 09 грн, заборгованість по процентах за користування кредитом - 21 468, 26 грн, заборгованість по пені та комісії - 3 700, 00 грн, штраф (фіксована частина) - 500, 00 грн та штраф (процентна складова) -1 331, 47 грн.

Із урахуванням зазначеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити, стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2011 року у сумі 28 460, 82 грн.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова, у складі судді Маслюк Н. В., від 20 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів укладення кредитного договору між сторонами спору, банком протягом усього часу розгляду спору, незважаючи на вимогу представника відповідача, підтриману судом, не надано оригіналів документів на підтвердження укладення кредитного договору б/н від 16 травня 2011 року, який укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 Також не надано суду доказів та підстав видачі відповідачу 20 березня 2012 року платіжної картки по вищевказаному кредитному договору.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2011 року у сумі 24 359, 97 грн, з яких: 1 461, 09 грн заборгованість за тілом кредиту, 21 262, 69 грн - заборгованість за відсотками за період з 17 листопада 2013 року по 31 жовтня 2016 року, та 1 831, 47 грн штрафу за прострочення зобов'язань. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що факт отримання від банку грошових коштів та платіжної картки № НОМЕР_2 ОСОБА_3 не заперечувався, проте останній заперечував отримання від АТ КБ «ПриватБанк» 20 березня 2012 року нової платіжної карти № НОМЕР_1, однак отримання вказаної платіжної картки зі строком дії до листопада 2015 року підтверджується витягом з програмного комплексу банку про видачу карти, зокрема, скріншотом (фото) екрану ПК з відділення АТ КБ «ПриватБанк» з фотографією ОСОБА_3 з отриманою картою 20 березня 2012 року, а тому із відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість по кредитному договору, яка складається із тіла кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та штрафу за прострочення виконання зобов'язань. Вимоги банку в частині стягнення пені до задоволення не підлягають, оскільки банком пропущено річний строк, що передував зверненню до суду із даною вимогою.

09 червня 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 16 травня 2017 року та залишити в силі рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2017 року.

Касаційна скарга, мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що банком на вимогу відповідача, підтриману районним судом, не було надано оригіналів документів, які б підтверджували укладення між сторонами спору кредитного договору та на підставі яких банк просив стягнути із відповідача заборгованість. При цьому у судовому засіданні представник позивача посилалася на відсутність оригіналів запитуваних судом документів на підтвердження заявлених вимог.

21 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалю Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Позивач доводив, що 16 травня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений договір, згідно якого останній отримав кредит у сумі 3 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості. Відповідачем ОСОБА_3 була отримана кредитна карта № НОМЕР_2.

На підтвердження вказаної обставини банком надано копію анкети-заяви від 16 травня 2011 року та довідку про умови кредитування.

Відповідач посилався на те, що кошти по картковому рахунку № НОМЕР_2, відкритому 16 травня 2011 року, ним повністю погашені. Відкриття карткового рахунку та отримання платіжної картки № НОМЕР_1 від 20 березня 2012 року відповідач повністю заперечував.

Суд першої інстанції встановив, що позивачем наданий підписаний представником банку розрахунок (а.с. 4-5) станом на 31 жовтня 2016 року, за даними якого неможливо встановити, що розрахунки проводились саме з використанням карткового рахунку відповідача (не зазначено номер картки), а також копія виписки по особовому рахунку з кредитним лімітом 1 470, 00 грн (а.с. 84-91).

Згідно довідки від 13 лютого 2017 року кредитний ліміт по картрахунку № НОМЕР_2 змінювався з 300 грн до 1 470 грн (зворот а. с. 122).

Відповідно до наданої довідки банком від 03 лютого 2017 року ОСОБА_3 за кредитним договором від 16 травня 2011 року було надано кредитні картки: № НОМЕР_2, дата відкриття 16 травня 2011 року, терміном дії до лютого 2015 року та № НОМЕР_1, дата відкриття 20 березня 2012 року, терміном дії до листопада 2015 року (а.с. 73).

10 лютого 2017 року ОСОБА_3 звертався до банку з приводу надання йому договору по карті за 2011 рік, але йому було відмовлено з тих підстав, що актуальний договір по карті доступний тільки за 2012 рік (а.с. 137).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, у відповідності до вимог статті 64 ЦПК України, протокольними ухвалами суду від 23 лютого 2017 року, 10 березня 2017 року та 14 березня 2017 року, за результатами розгляду клопотання представника відповідача, було витребувано у АТ КБ «Приватбанк» оригінал договору про отримання кредиту ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відсутні, оскільки позивачем не було надано суду оригінал кредитного договору б/н від 16 травня 2015 року на підтвердження заявлених вимог, зокрема анкети-заяви та довідки про умови кредитування.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

АТ КБ «ПриватБанк» на вимогу суду не було надано оригіналів документів: анкети-заяви, довідки про умови кредитування, на яких АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтував в позові своє право на стягнення з відповідача коштів за кредитним договором б/н від 16 травня 2011 року, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 Позивач зазначив, що наразі відсутній оригінал вказаного договору.

Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Факт отримання від ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів та платіжної карти № НОМЕР_3 ОСОБА_3 не заперечувався, однак останній заперечував отримання від ПАТ КБ «Приватбанк» 20 березня 2012 року нової платіжної карти № НОМЕР_1.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд, виходив із того, що після отримання кредитної картки 16 травня 2011 року ОСОБА_3 отримав кредитну карту № НОМЕР_1 зі строком дії до листопада 2015 року, що підтверджується витягом з програмного комплексу банку про видачу карти, зокрема, скріншотом (фото) екрану ПК з відділення АТ КБ «ПриватБанк» з фотографією ОСОБА_3 з отриманою картою 20 березня 2012 року.

Дійшовши вказаного висновку апеляційний суд залишив поза увагою положення частини четвертої статті 60 ЦПК України, згідно якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказаний скріншот, на який посилається апеляційний суд, як належний доказ отримання відповідачем кредитної карти № НОМЕР_1, не містить відомостей, що саме вказану картку було отримано відповідачем 20 березня 2012 року (а.с. 246). На самому скріншоті від руки невідомої особи, зазначено: «витяг з технічного програмного комплексу банку про видачу ОСОБА_3 кредитної картки № НОМЕР_1», що не може беззаперечно свідчити про отримання відповідачем вказаної кредитної картки.

За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У запереченнях, поданих відповідачем, останній посилається на пропуск строку позовної давності позивачем (а. с. 53).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 260 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Стягуючи заборгованість із відповідача на користь позивача в межах трирічного строку, апеляційний суд виходив із того, що строк дії карти № НОМЕР_1 був встановлений до листопада 2015 року. До суду з позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернулось 21 листопада 2016 року, тобто в межах строку позовної давності.

При цьому, апеляційним судом встановлено, однак не надано належної оцінки із урахуванням вказаних норм матеріального права тій обставині, що останній платіж на погашення заборгованості було здійснено 13 червня 2013 року.

Також апеляційний суд не врахував, що проценти за кредитом не підлягають нарахуванню поза межами строку дії банківської картки.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність висновків апеляційного суду вимогам статей 60, 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи.

У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням встановлених обставин, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані у даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 16 травня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк