ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу,-

ВСАТНОВИВ:

11 липня 2018 року позивач звернулась до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, мотивуючи вимоги тим, що 20.07.2016 Шаріатським судом м. Наур Хашимітського Королівства Йорданія укладено шлюб між нею, громадянкою України, та відповідачем - громадянином Палестини, про що видано відповідне свідоцтво. За час спільного проживання однією сім'єю в зареєстрованому шлюбі у Палестині ІНФОРМАЦІЯ_4 народилися двійнята ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Після реєстрації шлюбу, сторони проживали на території Палестини в м. Хеврон. Позивач вказує, що коли вона завагітніла, стосунки між ними різко погіршились, відповідач почав безпричинно вчиняти сварки, відмовився виконувати свою обіцянку щодо розлучення з першою дружиною, погрожував, що народжені діти ніколи не зможуть приїхати в Україну. Після народження дітей позивач дізналась, що за мусульманськими законами перша дружина має таке ж право на її дітей, як і рідна мати. За місцевими звичаями дітям не приділялось належної уваги, в тому числі щодо умов проживання - повна антисанітарія. Спроби позивачки створити дітям гідні умови для їх зростання і виховання призводили лише до сварок з відповідачем, посилення його негативного відношення та погроз, що народжені діти ніколи не зможуть приїхати в Україну. У листопаді 2017 року в українському консульстві на території Палестини дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 оформлено громадянство та паспорти України. 17.02.2018 позивач разом з відповідачем та дітьми прилетіли до України, де винаймали квартиру у м. Києві. Скориставшись нагодою, позивач повідомила відповідача про намір розлучитися з ним, зібрала дітей та поїхала до свого будинку у Фастівському районі. Відповідач просив повернутися, обіцяв змінити ставлення до позивача та дітей. Однак, у позивача не було підстав йому довіряти, тим більше, що він неодноразово погрожував відібрати дітей та вивезти їх до Палестини із застосуванням методів, які не відповідають національному та міжнародному законодавству, що створювало атмосферу страху та занепокоєння за життя та здоров'я та стало підставою для звернення за захистом до правоохоронних органів.

Позивач вказує, що оскільки поведінка відповідача протирічать природі та суті шлюбу і сім'ї в цілому, а також інтересам позивача та дітей, збереження шлюбу є неможливим, вони більше 5 місяців не проживають разом, не мають спільного бюджету. Відповідач не виконує жодних обов'язків, покладених на нього законом як на подружжя та батька, дітей не лише не виховує, але й не прийме жодної участі у їх утриманні, до того ж має намір взяти шлюб з іншою жінкою. У зв'язку з цим позивач просить суд розірвати шлюбу між нею та відповідачем.

Представником відповідача був поданий відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вимоги позивача, викладені в позовній заяві та більша половина аргументів наведених на підтвердження позовних вимог нами не визнаються повністю. Вказав, що позивачці було відомо проте, що її наречений перебуває з 28 липня 2006 року в законному шлюбі з громадянкою Палестинської Автономії ОСОБА_7. Крім того вказав, що відповідності до положень закріплених в Сімейному кодексі України і Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб укладений між позивачкою по справі та громадянином Палестини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 - на території України є недійсним.

Ухвалою суду від 18.08.2018 провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні 18.09.2018 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні вказав, що сторони дійсно на даний час не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо та спільним побутом не пов'язані, однак вважає, що такий шлюб повинен бути визнаний недійсним, якщо на цьому наполягає позивачка, однак розірвання шлюбу у даному випадку є невірно обраним способом захисту прав позивачки. На підставі зазначеного просив відмовити у задоволені позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно паспорту НОМЕР_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянкою України /а.с.8-10/.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_4 є громадянином Палестини.

Згідно свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 Хашимітського Короліства Йорданія ОСОБА_4 та ОСОБА_3 20.07.2016 уклали шлюб /а.с.16/.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилися діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвами про народження (переклад з англійської мови на українську мову) виданими Департаментом громадських справ м.Хеврон /а.с.17-20/.

Згідно довідок Відділення посольства України в державі Ізраїль при Палестинській національній адміністрації, представництво України від 13 листопада 2017 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстровані громадянами України /а.с.22-24/.

Так, в судовому засіданні було встановлено та не заперечувалося сторонами, відповідач з 28 липня 2006 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою Палестинської Автономії ОСОБА_7, тобто під час укладання шлюбу з позивачкою, відповідач перебував в іншому зареєстрованому шлюбі з громадянкою іншої держави.

Відповідно до ст.7 Сімейного кодексу України далі - (СК України) сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ч. 3 ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Як вбачається з ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Відповідно до ст. 25 Сімейного кодексу України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Отже, сторонами під час укладання шлюбу не було додержано умов, передбаченим Сімейним кодексом України щодо одношлюбності, що свідчить про недійсність укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 шлюбу.

Разом з тим статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Стаття 5 ЦПК України встановлює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту порушеного права та інтересу міститься в ст. 16 ЦК України, відповідно до якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

При цьому, стаття 5 ЦПК України не обмежує суд у виборі способу захисту, прямо передбаченого законом, а дозволяє, виходячи із принципу верховенства права, визначити не тільки прямо передбачений в нормативному акті спосіб захисту порушеного права особи, а й спосіб захисту, який не передбачений законом, але не суперечить йому.

При цьому слід враховувати, що суд в такому випадку не повинен припускатись порушення передбаченого статтею 2 ЦПК принципу диспозитивності (права особи на власний розсуд розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору), оскільки діє відповідно до викладеної в позові вимоги особи, яка звернулася до суду.

Таким чином, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 37 СК України, шлюб є правозгідним, крім випадків, встановлених частинами першою - третьою статті 39 цього Кодексу, а також якщо він не визнаний недійсним за рішенням суду, а згідно з ст. 39 цього Кодексу недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.

Ст. 42 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв'язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена.

Як було зазначено, під час укладання шлюбу вимоги Сімейного кодексу України дотримані не були, а тому в даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача було б визнання укладеного з відповідачем в Королівстві Йорданії шлюбу недійсним.

Аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову про розірвання шлюбу слід відмовити, роз'яснивши позивачу її право звернутися до суду із вимогами про визнання шлюбу недійсним.

На підставі викладеного, Конституцією України, Сімейним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України , Законом України «Про міжнародне приватне право», суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу - залишити без задоволення.

Повний текст рішення виготовлений 21 вересня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області за правилами, встановленими в ст.ст. 354-356 ЦПК України відповідно, з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Суддя Є.Ю.Чернишова