Справа № 740/1157/17 Провадження № 22-ц/795/1059/2018 Головуючий у I інстанції - Пантелієнко В. Г. Доповідач - Боброва І. О.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої-судді Бобрової І.О.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем - Зіньковець О.О.,

сторони:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження (з повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на 1/2 частину будинку,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Зеленський Валерій Вадимович,

місце ухвалення рішення судом першої інстанції - місто Ніжин Чернігівської області,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 05.07.2018,

У С Т А Н О В И В :

20.03.2017 ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому просила визнати, що будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_9 Визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного будинку. Визнати недійсним договір дарування від 10.10.2007, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Зеленським В.В., відповідно до якого 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 подарована ОСОБА_9 його дружині ОСОБА_6

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 15.11.1986 по 31.08.2001 ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 Під час перебування в шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу будинку від 22.11.1999 було придбано будинок АДРЕСА_1, який був оформлений на ОСОБА_9 Таким чином, на підставі положень статтей 22, 28, 29 КпШС України та статтей 60, 62, 63, 69, 70 СК України вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя і їх частки в будинку рівні по 1/2 в кожного.

Після розірвання шлюбу між ними була усна домовленість, що спільний будинок залишиться їх спільним синам. На підтвердження цього ОСОБА_9 склав на синів заповіт та передав позивачеві оригінал договору купівлі-продажу будинку від 22.11.1999 і домову книгу.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер. Після смерті відкрилась спадщина, спадкоємцями першої черги за законом є діти померлого- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на яких ОСОБА_9 ще за життя склав заповіт, а також його дружина на день смерті - ОСОБА_6

04.11.2016 позивач звернулась до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, але отримала постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії в зв'язку з тим, що шлюб з померлим було розірвано. Зі змісту постанови вона дізналась, що 1/2 частина спірного житлового будинку подарована ОСОБА_9 його дружині ОСОБА_6 10.10.2007. Також їй стало відомо, що за життя, а саме 15.11.2001, ОСОБА_9 отримав дублікат договору купівлі продажу від 22.11.1999, змінив паспорт, в якому вже була відсутня відмітка про шлюб з позивачем, і при укладенні договору дарування без її згоди та без її відома, уклав договір дарування спільного сумісного майна подружжя - 1/2 частини спірного житлового будинку, щоб позбавити її права власності на вказане майно.

Тому, позивач звернулась з даною позовною заявою на підставі положень ст. 22, 28, 29 КпШС України, ст.60, 61, 65, 70 СК України, ст.203, 215 ЦК України.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_9 Визнано недійсним договір дарування частки будинку, посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Зеленським В.В. 10.10.2007, зареєстрований в реєстрі за № 1989, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судовий збір з кожного по 426 гривень 66 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт зазначає, що позивачем не надано жодного належного доказу стосовно домовленості між нею та померлим ОСОБА_9 про те, що спірний будинок відійде їхнім дітям. Судом в рішенні не зазначено мотивів врахування показів свідків зі сторони позивача та відхилення показань свідків зі сторони відповідача ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_6 вказує на те, що спірний будинок був придбаний ОСОБА_9 особисто для себе за позичені у брата кошти. Про його придбання ОСОБА_3 не знала. Документи на будинок ОСОБА_9 своїй колишній дружині ОСОБА_3 не передавав. Будинок був придбаний у нежитловому стані і був відремонтований за кошти ОСОБА_6

Крім того, апелянт посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду щодо поділу майна подружжя, оскільки вона звернулась з позовом 20.03.2017, тоді як шлюб розірвано у 2001 році. Позивач звернулась з позовом про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя через більш ніж 15 років після розірвання шлюбу та більш ніж через 9 років після укладення спірного договору дарування, а отже вона пропустила визначений строк для звернення з позовом.

У відзиві на апеляційну каргу ОСОБА_3 просить рішення Ніжинського міськрайонного суду від 27.06.2018 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Крім підстав, на які ОСОБА_3 посилалась в позовній заяві, у відзиві на апеляційну скаргу вона також зазначає, що про наявність оскаржуваного договору дарування вона дізналась із постанови нотаріуса від 11.11.2016, а тому нею не пропущено строк звернення до суду з позовом.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Таким положенням оскаржуване рішення відповідає повністю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок АДРЕСА_1 придбаний під час шлюбу. Вказана нерухомість є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_9 Кожен з них є власником 1/2 частини вказаного будинку. Згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Як встановлено судом відповідач ОСОБА_9 знала про те, що спірний будинок був придбаний дарувальником під час перебування в шлюбі з позивачем. Під час нотаріального посвідчення оспорюваного правочину ОСОБА_9 ввів в оману нотаріуса, повідомивши письмово останнього, що на час придбання будинку в шлюбі не перебував. Вказані обставини дали підстави суду першої інстанції дійти висновку, що оспорюваний правочин є недійсним, а тому слід поновити права позивача на захист порушеного права власності на 1/2 частину будинку, яка є спільною сумісною власністю подружжя, та без її згоди відчужена ОСОБА_9.

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Відповідно до частини 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1-3 ст.12 ЦПК України).

По справі судом встановлено наступне.

15.11.1986 ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.15), який розірвано 31.08.2001, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.16).

Від шлюбу мають двох дітей - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження (а.с.17, 18).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.11.1999, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1562 і посвідченого державним нотаріусом Ніжинської міської нотаріальної контори ОСОБА_11, продавець продав, а покупець ОСОБА_9 купив жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 і розташований на земельній ділянці мірою 595 кв.м. (а.с.19,88).

Згідно з копією реєстраційного посвідчення Ніжинського МБТІ від 21.03.2000 вказаний вище будинок в цілому зареєстрований на праві власності за ОСОБА_9 (а.с. 20,89).

Відповідно до записів з домової книги на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.29), позивач ОСОБА_3 була зареєстрована у спірному будинку з 03.04.2000, а ОСОБА_9 з 26.06.2001 за паспортом НОМЕР_2, що виданий 16.10.1997. З другої домової книги вбачається, що ОСОБА_9 на час її видачі зареєстрований в спірному будинку, при цьому в другій домовій книзі вказаний інший номер його паспорту - НОМЕР_1, що виданий 15.11.2001 (а.с.28).

10.10.2007 між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_9 як дарувальник, передав у власність безоплатно обдарованій ОСОБА_6 1/2 частку будинку за адресою: АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Зеленським В.В. 10 жовтня 2007 року та зареєстровано в реєстрі за № 1989 (а.с. 103). В договорі вказано, що 1/2 частина будинку належить дарувальнику на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого 11.09.2006 за р.№1-2926, який видано державним нотаріусом замість втраченого договору купівлі-продажу, посвідченого 22.11.1999.

При укладенні договору ОСОБА_9 подав на ім'я нотаріуса заяву від 10.10.2007 в якій вказав, що на час придбання будинку за адресою: АДРЕСА_1 в зареєстрованому шлюбі не перебував, також не перебував у фактичних шлюбних відносинах і у нього не має осіб, які могли претендувати на зазначеній в цій заяві будинок (а.с.107).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 21,81).

Після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина на вищезазначений будинок.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.11.2016 приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області ОСОБА_12 відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1, в зв'язку з тим що шлюб між нею та ОСОБА_9 було розірвано.

Згідно з п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 1 розділу VІІ «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

За положеннями ч. 1 ст. 22 КпШС України, яка була чинною на час набуття ОСОБА_9 права власності на житловий будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення закріплені і в ст.22 КпШС України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У частині першій ст.24 КпШС України, чинного на час укладення шлюбу колишнім подружжям ОСОБА_9, зазначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Частиною першою ст.25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні положення містить ст.62 СК України.

Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Враховуючи, що будинок АДРЕСА_1 придбаний під час шлюбу, тому висновок суду першої інстанції про те, що вказана нерухомість є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_9 і кожен з них є власником 1/2 частини вказаного будинку, є законним та обґрунтованим.

Посилання апелянта на те, що спірний будинок був придбаний особисто ОСОБА_9 за запозичені кошти для власного проживання, про що позивач не знала, випадково в подальшому знайшовши документи в квартирі, де вони спільно проживали, без згоди ОСОБА_9 утримувала ці документи, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи. Як вказувалося вище, позивач, після придбання будинку, в квітні 2000 року зареєструвалася в ньому, що неможливо без надання компетентному органу правовстановлюючого документу на будинок та паспорту. Посилання ОСОБА_6 на показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_9 щодо джерела коштів на придбання будинку не могли бути прийняті судом, оскільки дані обставини не підтверджені будь-якими документальними доказами, що є у грошових відносинах, належними та допустимими. Суд першої інстанції вірно надав оцінку показанням даних свідків.

Не є ґрунтовними і доводи ОСОБА_6 щодо нежитлового стану спірного будинку та проведення ремонту за її кошт. В матеріалах справи відсутні будь-які документальні підтвердження на підтвердження цього. Через це, показання свідків, на які посилається апелянт, не могли бути взяті судом до уваги.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що вона не надавала згоди на укладення спірного договору дарування, у зв'язку з чим просила визнати його недійсним, посилаючись на норми ст.3, 203, 215 та 216 ЦК України, 369 ЦК України, ч.2 ст.65 СК України та правовий висновок ВСУ у справі №6-1587цс16.

Зважаючи на те, що спірне домоволодіння перебувало у спільній сумісній власності колишнього подружжя, ОСОБА_9, як власник 1/2 частини спірного житлового будинку, не міг на власний розсуд розпоряджатися домоволодінням без письмової згоди іншого співвласника - ОСОБА_3

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 719 ЦК України). Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст. 722 ЦК України).

Виходячи з положень ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно ч.2 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Як вказувалося вище, відповідно до вимог ст. 65 СК України згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Саме на необхідність встановлення добросовісної поведінки сторін оспорюваного договору, якщо його предметом є спільне майно подружжя, неодноразово вказував Верховний Суд України у правових позиціях, висловлених у постановах від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним договору дарування будинку з підстав неотримання згоди дружини на його укладення, суд першої інстанції вищезазначені вимоги закону врахував, вірно встановив, що будинок є спільним майном подружжя, що позивач не надавала своєї згоди на його продаж, а дарувальник та обдаровувана за договором від 10.10.2007 діяли недобросовісно.

Так, як зазначалося вище, відповідно до копії заяви ОСОБА_9 від 10.10.2007, останній повідомив про те, що під час придбання будинку АДРЕСА_1 він в зареєстрованому шлюбі не перебував, осіб які б мали право на вказаний будинок в зв'язку з відчуженням ним 1/2 частини будинку, не має (а.с.107). Прийняттю нотаріусом цієї заяви сприяло отримання 15.11.2001 ОСОБА_9 після розірвання шлюбу нового паспорту, в якому були відсутні штампи РАГСу щодо реєстрації та розірвання шлюбу з ОСОБА_3, а також нової домової книги, в якій були відсутні записи про реєстрацію в 2000 році в спірному будинку позивача ОСОБА_3 З фотокарток на а.с.129, які надані позивачем, вбачається, що відповідач ОСОБА_6 з 1989 року була з колишнім подружжям ОСОБА_6 у приятельських стосунках і, відповідно, була обізнана щодо перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_9 у шлюбі. Приймаючи 10.10.2007 у дар 1/2 частину будинку від ОСОБА_9, відповідач ОСОБА_6 не могла не знати, що заява ОСОБА_9 щодо не перебування його у шлюбі на час придбання спірного будинку, не відповідає дійсності. За таких умов поведінку сторін договору дарування від 10.10.2007 не можна визнати добросовісною.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про визнання недійсним договору дарування є обґрунтованим і таким, що відповідає нормам матеріального права, що вказані вище.

Доводи апелянта щодо безпідставного не врахування її заяви про застосування наслідків спливу позовної давності є безґрунтовними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею ст. 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі №6-17цс17.

Судом встановлено та не спростовано відповідачем ОСОБА_6, що про порушення свого права позивач дізналась лише 11.11.2016 з постанови нотаріуса, а до суду за захистом своїх прав звернулась 20.03.2017, що вбачається з штемпеля суду на а.с. 4.

З огляду на це суд першої інстанції вірно не застосував наслідки спливу строку позовної давності.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 червня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 12.09.2018

Головуючий:Судді: