Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 127/16453/16-ц

провадження № 61-19391св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Сімоненко В. М., ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз», товариство з обмеженою відповідальністю «Вінницягаз Збут»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2017 року у складі судді Овсюка І. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 04 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М., Войтка Ю. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» (далі - ПАТ по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз»), товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницягаз Збут» (далі - ТОВ «Вінницягаз Збут»), третя особа - ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03 грудня 2015 між ним та ТОВ «Вінницягаз Збут» укладено договір на постачання природного газу за адресою: АДРЕСА_2.

17 грудня 2015 року відповідачем проведено відключення його будинку від газопостачання та нараховано заборгованість по сплаті цих послуг на загальну суму 36 532,57 грн згідно з актом від 17 грудня 2015 року № 1879. Проте, зазначену заборгованість не погасив попередній власник будинку - ОСОБА_5

Згідно з пунктом 15 цього договору у разі наявності на час укладання договору заборгованості з оплати наданих послуг споживач зобов'язується сплатити заборгованості на певних умовах. Однак, даний пункт в оригіналі договору не заповнений і заборгованість в ньому не вказана.

Позивач не брав на себе зобов'язання щодо сплати боргів за договором про постачання газу попереднього власника ОСОБА_5, а отже, і не зобов'язаний за них відповідати. Таким чином ПАТ «Вінницягаз» припинено газопостачання до будинку за адресою: АДРЕСА_1, незаконно.

У зв'язку з наведеним позивач просив суд зобов'язати відповідачів виконати умови договору від 03 грудня 2015 року, відновити постачання газу та скасувати неправомірно нараховану заборгованість.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 04 квітня 2017 року, позов задоволено.

Визнано дії ПАТ по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» та ТОВ «Вінницягаз Збут» щодо відключення від газопостачання будинку за адресою: АДРЕСА_1 неправомірними.

Зобов'язано ТОВ «Вінницягаз Збут» виконати умови договору від 03 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Вінницягаз» на постачання природного газу та відновити постачання природного газу за адресою: АДРЕСА_1.

Скасовано незаконне нарахування ОСОБА_4 заборгованості по споживанню газу в сумі 36 532,57 грн, яка нарахована за період до 03 грудня 2015 року.

Стягнуто з ПАТ «Вінницягаз» та ТОВ «Вінницягаз Збут» на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 551,20 грн, а також на користь держави 551,20 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідачем не надано беззаперечних доказів, що на момент підписання договору умови про боргові зобов'язання були погоджені сторонами. Крім того, відповідач в односторонньому порядку змінив умови договору, без погодження із позивачем, внаслідок чого було припинено газопостачання, чим порушено права останнього на отримання послуг відповідно до умов договору.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір про надання населенню послуг з газопостачання від 03 грудня 2015 року позивачем був підписаний. В екземплярі договору наявного у ПАТ «Вінницягаз» у пункті 15 вписана сума заборгованості за спожитий природний газ, яка на момент його укладення на показник лічильника 20691 м? становила 22 504,81 грн. Однак, даний доказ судами першої та другої інстанцій до уваги не взято та зазначено, що відповідач в односторонньому порядку визначив та включив до умов договору боргові зобов'язання позивача. Проте, зазначені висновки судів не відповідають дійсності і спростовується витягом з фінансового стану по особовому рахунку позивача, який є в матеріалах справи та належним чином судами не досліджений та не описаний.

Крім того, судами не застосовано до спірних правовідносин норм статті 322 ЦК України, статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до яких на власника покладено тягар утримання майна, яким за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24 грудня 2004 року є ОСОБА_4, а тому саме він є відповідальною особою за сплату комунальних послуг з моменту набуття ним права власності на домоволодіння. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов'язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (стаття 156 ЖК України).

Також судами не враховано, що після оформлення позивачем договору заборгованість складала 22 504,81, а на момент звернення до суду з цим позовом заборгованість уже становила 36 532,57 грн, тобто з моменту укладання договору позивачем було спожито природного газу на 14 027,76 грн, яка ним не сплачена. Таким чином судами незаконно визнано неправомірним нарахування позивачу боргу у сумі 36 532,57 грн.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки зазначеним вище вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку на АДРЕСА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 24 грудня 2004 року, яке набрало законної сили 25 січня 2005 року, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу будинку в АДРЕСА_1 укладений 25 квітня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та визнано за ОСОБА_4 право власності на спірний будинок (а. с. 44).

Згідно з витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 07 квітня 2014 року право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 26 березня 2014 року (а. с. 68).

03 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Вінницягаз Збут» (постачальник), ПАТ по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» (газорозподільне підприємство) укладено договір про надання населенню послуг з газопостачання № за адресою м. АДРЕСА_1, за умовами якого постачальник зобов'язався постачати природний газ споживачеві, членам його сім'ї, та іншим особам, зареєстрованим у квартирі, житловому будинку, для побутових потреб, а споживач зобов'язався своєчасно оплачувати надані послуги з газопостачання за встановленими цінами, у строки і на умовах, що передбачені цим договором (а. с. 5-14).

Відповідно до пунктів 28.2, 28.7 договору № споживач зобов'язаний вносити своєчасно та в повному обсязі плату за надані послуги відповідно до умов цього договору.

Згідно з довідкою ПАТ «Вінницягаз» від 29 листопада 2016 року ОСОБА_4 нараховано заборгованість з оплати послуг по газопостачанню в сумі 36 532,57 грн (а. с. 71-72).

В подальшому ОСОБА_4 було припинено надання послуг по газопостачанню з ініціативи газопостачальної та газорозподільної організації.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив, зокрема з того, що позивач за адресою: м. АДРЕСА_1, постійно сплачує поточні платежі, а збитки фактично нараховані за зобов'язаннями попереднього власника будинку. Крім того, відповідачем не надано беззаперечних доказів, що на момент підписання договору умови про боргові зобов'язання були погоджені сторонами, оскільки у примірнику відповідача такі відомості містяться, а у примірнику позивача відсутні.

З такими висновками судів погодитися не можна з огляду на таке.

У частині першій та другій статті 19 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) зазначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

При цьому власником приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24 грудня 2004 року визнано договір купівлі-продажу будинку в АДРЕСА_1, який укладено 25 квітня 2003 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, дійсним. Визнано за ОСОБА_4 право власності на будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 44).

Крім того, у матеріалах справи є технічний паспорт на зазначений будинок, виданий на ім'я позивача 12 лютого 2014 року, (а. с. 66-67) та витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 26 березня 2014 року (а. с. 68).

Як пояснив свідок ОСОБА_6, який є батьком позивача, він та позивач вселилися до будинку в АДРЕСА_1, в грудні 2015 року, а до цього часу в ньому проживав ОСОБА_5

Разом з цим відомостей про реєстрацію у житловому будинку інших осіб, у тому числі і ОСОБА_5 матеріали справи не містять.

Таким чином судами не враховано, що з 2004 року власником житлового будинку на підставі рішення суду є позивач, та не встановлено, на якій правовій підставі у зазначеному будинку проживав ОСОБА_5

Згідно із частиною першою статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону визначено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 цього Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 зазначеного Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, з яким також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц.

Тобто, факт укладення 03 грудня 2015 року договору між ОСОБА_4 та ТОВ «Вінницягаз Збут», ПАТ по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» про надання населенню послуг з газопостачання № не свідчить про те, що позивач до цього часу фактично цими послугами не користувався.

Крім того, відповідно до пункту 6 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 1999 року № 2246 (далі - Правила) (в редакції, чинній на час виникнення права власності на будинок у позивача) газопостачання припиняється у разі подання споживачем письмової заяви про припинення газопостачання.

Проте, з часу набрання рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24 грудня 2004 року законної сили, за яким за позивачем визнано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1, позивач із заявою про припинення газопостачання в зв'язку з самовільним проживанням в зазначеному будинку іншої особи до відповідачів не звертався.

Також у матеріалах справи відсутні належні докази (виписки з особового рахунку, тощо), які б вказували, що станом на 03 грудня 2015 року (дата укладення договору між позивачем та відповідачами) була наявна заборгованість з оплати наданих відповідачами послуг у розмірі 22 504, 81 грн за показами лічильника 20691 м?.

Згідно з довідкою ПАТ «Вінницягаз» від 29 листопада 2016 року ОСОБА_4 нараховано заборгованість з оплати послуг по газопостачанню в сумі 36 532,57 грн (а. с. 71-72).

Тобто, якщо, враховувати правильність показів лічильника станом на 03 грудня 2015 року, то з моменту укладання договору позивачем було спожито природного газу на 14 027,76 грн, яка ним не сплачена.

Таким чином суди, не врахувавши та не перевіривши наведені обставини, дійшли передчасного висновку, що позивач, з часу укладення договору від 03 грудня 2015 року, послуги з газопостачання постійно сплачує, а борг фактично нарахований за зобов'язаннями попереднього власника будинку.

Відповідно до пункту 19 Правил, якщо споживач не оплатив надані послуги з газопостачання протягом 10 днів після строку, зазначеного в договорі чи платіжному документі, споживачеві надсилається письмове попередження про припинення газопостачання.

У разі неоплати наданих послуг з газопостачання протягом 10 днів після отримання споживачем письмового попередження (з позначкою про його вручення) газопостачальне/газорозподільне підприємство має право відключити споживача від газопостачання (крім випадку, коли споживач на момент відключення пред'явив представникам газопостачального/газорозподільного підприємства платіжний документ, який свідчить про погашення заборгованості в повному обсязі).

Аналогічне положення закріплено і в пункті 17 Правил постачання природного газу, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року № 2496, які набули чинності 29 листопада 2015 року, якщо побутовий споживач не здійснив оплату за спожитий природний газ протягом десяти днів після строку, визначеного договором постачання природного газу, постачальник має право здійснити заходи з припинення постачання природного газу споживачу шляхом направлення споживачу письмового повідомлення (з відміткою про вручення) з вимогою самостійно припинити споживання природного газу за рахунок перекриття запірного пристрою перед газовим приладом та допустити представника постачальника за пред'явленням службового посвідчення на об'єкт для пломбування запірних пристроїв, що має здійснюватися з дотриманням техніки безпеки.

При цьому в повідомленні про припинення споживання природного газу постачальник має зазначити підстави та дату припинення газоспоживання, яка не може бути раніше ніж через три дні після дати отримання повідомлення.

Суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року зазначені норми матеріального права та обставини справи не врахували, не перевірили належним чином доводи сторін, не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, зокрема, з якого часу, та яка заборгованість виникла з оплати послуг по газопостачанню у позивача; хто зареєстрований у житловому будинку; на якій правовій підставі там проживав ОСОБА_5 з часу набрання законної сили рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24 грудня 2004 року, чи він користувався зазначеними послугами, та чи була у нього заборгованість з оплати зазначених послуг до часу ухвалення такого рішення, та відповідно дійшли передчасного висновку про неправомірність дій відповідачів.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки недоліки, допущені судами, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене у цій постанові Верховного Суду, надати відповідну правову оцінку доказам та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 04 квітня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк В. М. Сімоненко С. П. Штелик