Справа № 362/1240/18 Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/2859/18 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 58 07.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

7 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Сушко Л.П., Журби С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2018 року у справі за скаргою публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на дії заступника начальника Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Ляш Юлії Павлівни щодо прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, заінтересована особа - ОСОБА_3,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ПАТ «Родовід Банк» звернулося до суду з вказаною вище скаргою, посилаючись на те, що на виконанні у Васильківському МР ВДВС ГТУЮ у Київській області перебував виконавчий листі № 753/5781/14, виданий Васильківським міськрайонним судом Київської області 18 січня 2016 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» кредитної заборгованості в розмірі 10 696,74 дол. США та 67 728,38 грн.

Проте постановою заступника начальника відділу Ляш Ю.П. від 1 лютого 2018 року, яка отримана заявником 26 лютого 2018 року, виконавчий документ повернуто стягувачу у зв'язку з тим, що в боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, а заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Заявник вважає такі дії виконавця неправомірними, оскільки нею не було здійснено усіх необхідних заходів, передбачених ст. ст. 10, 18 Закону України «Про виконавче провадження», з метою примусового виконання рішення суду.

З огляду на викладене, банк просив суд визнати незаконними дії заступника начальника відділу Ляш Ю.П. щодо прийняття постанови від 1 лютого 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу та скасувати дану постанову.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2018 року в задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, заявник подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно і повному обсязі вчиняти виконавчі дії, однак Ляш Ю.П. недбало поставилася до своїх обов'язків, зокрема, не здійснила відповідних запитів до державних органів про доходи боржника, до банківських установ - про її розрахункові або депозитні рахунки, не направила до суду подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, не викликала її до відділу з метою отримання відповідної інформації, не вчинила розшук та витребування майна, яке знаходиться у третіх осіб, тощо.

Суд надав оцінку лише тим заходам, які були здійснені державним виконавцем та відомостям, які він надав, проте не врахував, що виконавцем при примусовому виконанні вищевказаного виконавчого листа були вжиті не всі заходи, передбачені ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Заслухавши доповідь судді апеляційного, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що 18 січня 2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області видав виконавчий лист № 753/5781/14 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості в розмірі 10 696,74 дол. США та 67 728,38 грн.

За заявою представника стягувача постановою заступника начальника ВДВС Васильківського МРУЮ Київської області Ляш Ю.П. від 20 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження № 50891055.

Зважаючи, що на виконанні у відділі перебуло виконавче провадження № 50891131 щодо стягнення боргу з одного і того ж боржника, 27 квітня 2016 року заступником начальника відділу Ляш Ю.П. була прийнята постанова про приєднання виконавчого провадження № 50891055 до зведеного виконавчого провадження № 50891131.

В подальшому, постановою цього ж виконавця від 1 лютого 2018 року виконавчий документ повернуто стягувачу у зв'язку з тим, що в боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, а заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що дії заступника начальника Васильківському МР ВДВС ГТУЮ у Київській області Ляш Ю.П. при прийнятті постанови про повернення виконавчого документа стягувачу відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому підстав для визнання її дій незаконними та скасування оскаржуваної постанови немає.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року (заява № 18966/02) Високий суд нагадує практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (див. серед інших джерел, «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, § 40, ЄСПЛ 2002-III; «Ясіуньєне проти Латвії», заява № 41510/98, § 45, 6 березня 2003 року) - п. 53.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою виконання судового рішення заступником начальника відділу Ляш Ю.П. було вчинено заходи примусового характеру, а саме: 22 квітня 2016 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження; 20 травня 2016 року оголошено в розшук рухоме майно боржника - автомобіль «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_1; 10 травня 2016 року складено інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відсутність за ОСОБА_3 зареєстрованого майна; 11 грудня 2017 року складено акт державного виконавця; проте результату це не принесло, заборгованість залишилася непогашеною.

Також державним виконавцем 14 грудня 2017 року оформлялися електронні запити до Державної фіскальної служби України та Пенсійного фонду України, проте за обробкою запиту боржник є відсутньою у базах даних вказаних органів.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Суд першої інстанції не врахував вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не установив та належним чином не перевірив доводів ПАТ «Родовід Банк» щодо недотримання державним виконавцем норм чинного законодавства, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що державний виконавець направляла запити до банківських та фінансових установ про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, адже в наданих нею електронних запитах допущені помилки в анкетних даних боржника, і при цьому вона не забезпечила звернення до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України, виклик боржника з приводу отримання необхідної інформації для виконання рішення суду, вихід за місцем її проживання або розшук майна, яке може перебувати у третіх осіб та на яке можливо звернути стягнення.

Відповідно до ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Суд першої інстанції також не врахував, що державний виконавець не проводив зазначені перевірки з періодичністю, встановленою ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, суд послався на положення п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» згідно якого, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо боржник - фізична особа чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку, однак належний боржнику автомобіль не є предметом звернення стягнення за рішенням суду.

При виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 7 лютого 2014 року).

Згідно із п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатним.

Таким чином, виходячи з аналізу наданих сторонами доказів, колегія суддів вважає, що заступником начальника Васильківського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області Ляш Ю.П. були вчинені лише окремі дії щодо задоволення вимог стягувача, проте в силу положень ст. ст. 10, 18 Закону України «Про виконавче провадження» була проведена не вся можлива процедура здійснення державним виконавцем своїх прав та зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За правилом ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

За таких обставин оскаржувана ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні скарги не відповідає матеріалам справи та вимогам ст. ст. 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до вимог ст. 376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення скарги.

Відповідно до ст. ст. 141, 452 ЦПК України з органу державної виконавчої служби на користь держави в особі Державної судової адміністрації України необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 762,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити.

Визнати дії заступника начальника Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Ляш Юлії Павлівни щодо прийняття 1 лютого 2018 року постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 50891055, яке приєднано до зведеного виконавчого провадження № 50891131, неправомірними.

Скасувати постанову заступника начальника Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Ляш Юлії Павлівни від 1 лютого 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 50891055, яке приєднано до зведеного виконавчого провадження № 50891131.

Стягнути із Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 1 762,00 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят дві гривні) судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Л.П. Сушко

С.О. Журба