Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 370/251/15-ц

провадження № 61-3855св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, виконавчий комітет Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області,

треті особи: Реєстраційна служба Макарівського районного управління юстиції, Управління Держгеокадастру у Макарівському районі Київської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року у складі суддів: Матвієнко Ю. О., Білоконь О. В., Березовенко Р. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області № 2 від 18 січня 2002 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою, що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_2, а також визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 19 червня 2002 року, виданий на ім'я ОСОБА_2, скасувавши його державну реєстрацію.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати - ОСОБА_3, після смерті якої вона зі своєю сестрою ОСОБА_2 успадкувала в рівних частках житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вона зареєструвала право власності на будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень.

Згідно виписки з погосподарської книги біля житлового будинку за померлою ОСОБА_3 рахувалась земельна ділянка площею 0,50 га, з яких 0,25 га під будівлями для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, та 0,25 га для ведення особистого селянського господарства. У 2015 році вона дізналася про те, що ОСОБА_2 одноособово без її згоди та відома приватизувала всю земельну ділянку площею 0,482 га, чим порушила її права співвласника ? частини житлового будинку. Крім того, підставою видачі державного акта на право власності на землю на ім'я ОСОБА_2 є рішення виконкому Вільнянської сільської ради № 2 від 18 січня 2002 року, яке суперечить вимогам чинного на той час законодавства, оскільки винесено неповноважним органом без делегування йому повноважень сільською радою.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 23 травня 2016 року (у складі судді Устимчук М. Ю.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням виконкому Вільнянської сільської ради Макарівського району № 2 від 18 січня 2002 року «Про затвердження технічної документації по складанню державного акта на право приватної власності гр. ОСОБА_2» та видачею на підставі цього рішення ОСОБА_2 державного акта на право власності на всю земельну ділянку площею 0, 482 га в АДРЕСА_1 грубо порушені права позивача як співвласника житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1. Разом з тим, відповідач просила застосувати строки позовної давності. В матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази, що підтверджували б те, що ОСОБА_1 дізналась про своє порушене право саме у січні 2015 року, як це зазначено у позові. Проаналізувавши пояснення свідків, суд приходить до висновку, що позивач у справі знала, або повинна була знати про те, що її сестра ОСОБА_2 у 2000-2002 роках проводить приватизацію земельної ділянки біля житлового будинку в АДРЕСА_1. Таким чином, суд, зважаючи на те, що права позивача ОСОБА_1 були порушені, проте загальний трьохрічний строк позовної давності нею пропущений, заяв про його поновлення суду не подано, поважних причин для поновлення не встановлено, тому у задоволенні позову має бути відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано рішення виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області від 18 січня 2002 року № 2 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку та безоплатної передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,482 га, з яких: 0,250 га для обслуговування житлового будинку, 0,232 га для ведення особистого підсобного господарства. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 19 червня 2002 року, виданий ОСОБА_2, та скасовано його державну реєстрацію.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач посилалася на те, що про приватизацію земельної ділянки ОСОБА_2 дізналася лише в січні 2015 року, належних та допустимих доказів на спростування вищенаведених доводів позивача відповідачем суду надано не було. Посилання ж суду при застосуванні позовної давності виключно на показання свідків є недостатнім для висновку про те, що позивач дізналась про порушення свого права раніше строку, зазначеного нею в позовній заяві. Оскільки сторони набули право власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами у 1999 році по 1/2 частині кожна, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13 червня 2000 року, кожна з них набула право користування 1/2 частиною земельної ділянки, розташованої біля будинку, пропорційно до часток у праві власності на будинок.Враховуючи викладене, приватизація всієї земельної ділянки площею 0,482 га одноосібно ОСОБА_2 є грубим порушенням прав ОСОБА_1 як співвласника житлового будинку, що полягає в позбавленні її можливості користуватися належною їй частиною будинку. Крім того, згідно пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Оскільки виконавчий комітет Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області, приймаючи 18 січня 2002 року рішення № 2 про затвердження технічної документації та передачу у власність громадян земельних ділянок, вийшов за межі власних повноважень, порушивши при цьому права та законні інтереси позивача ОСОБА_1, вимога останньої про визнання недійсним та скасування вищевказаного рішення виконавчого комітету є законною та обґрунтованою. Підлягає задоволенню і вимога позивача про визнання недійсним державного акта на право власності на землю, оскільки якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає закону, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено. Задовольняючи позов в частині визнання недійсним в цілому державного акта на право власності на землю, виданого на ім'я відповідача, апеляційний суд виходив із того, що визнати його недійсним лише в частині ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд неможливо, оскільки в цьому державному акті, який посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування будинку та ведення підсобного господарства, межі кожної з цих земельних ділянок, які мають різне цільове призначення, не визначені, і визнання державного акта недійсним в частині однієї з ділянок призведе до порушення прав ОСОБА_1 як землекористувача земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд недостатньо аргументував мотиви відхилення доводів відповідача щодо застосування позовної давності, заявленої у суді першої інстанції. Позивач дізналася про приватизацію земельної ділянки відповідачем ще у 2002 році, що підтверджують свідки. Виконавчий комітет Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області, приймаючи 18 січня 2002 року рішення № 2, діяв на підставі делегованих радою повноважень. Безпідставним є скасування рішення про передачу їй землі в частині земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 0,232, оскільки вказана земельна ділянка не перейшла до позивача у порядку спадкування, має окремий кадастровий номер, а тому приватизація нею цієї земельної ділянки не порушує права позивача. Крім того, рішенням виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області від 18 січня 2002 року № 2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку, й іншим особам, яких не залучено до участі у справі. Неприпустимим є позбавлення її права власності на земельну ділянку лише з тієї підстави, що в архіві сільської ради відсутнє рішення про делегування повноважень виконавчому комітету ради. Згідно вимог Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вона не повинна відповідати за помилки органу місцевого самоврядування при прийняття ним рішень.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що відносини між сторонами є триваючими. Порушення відповідачами її прав має не разовий характеру, а продовжується й на даний час. Частина будинку, що їй належить, перебуває на землі відповідача, що перешкоджає їй у користуванні будинком. За таких обставин у спірних правовідносинах не має бути застосовано формалізований підхід до вирішення справи із застосуванням спливу строку позовної давності. Після смерті матері вони з відповідачем у рівних частинах отримали спадщину, у тому числі й право на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,232.

25 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла матір сторін - ОСОБА_3, після смерті якої позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 успадкували в рівних частках житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно виписки з погосподарської книги біля житлового будинку за померлою ОСОБА_3 рахувалась земельна ділянка площею 0,50 га, з яких 0,25 га під будівлями для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, та 0,25 га для ведення особистого селянського господарства. Згідно з точними обмірами Макарівського РЗБК з техпаспорту вбачається, що в дійсності на місцевості з врахуванням вже давно існуючих меж і прилеглих земельних ділянок в наявності за адресою АДРЕСА_1 є лише 0,482 га (0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,232 га для ведення особистого селянського господарства).

Рішенням виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області від 18 січня 2002 року № 2 затверджено технічну документацію щодо складання державних актів на право приватної власності на землю та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,482 га, з яких 0,250 га - для обслуговування житлового будинку, 0,232 га - для ведення особистого підсобного господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_2 19 червня 2002 року отримала державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,482 га, розташовану в АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду щодо обґрунтованості позовних вимог в частині, яка стосується земельної ділянки площею 0,250 га - для обслуговування житлового будинку.

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, № 6-253цс16 від 13 квітня 2016 року, на відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

На підставі наведених норм закону у кожного із спадкоємцівОСОБА_3 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що мають частку в успадкованому будинку, у такій самій частці виникло й право на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Тобто, права ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,250 га для обслуговування житлового будинку відповідачем порушені.

Відповідач просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд дійшов висновку про те, що про приватизацію земельної ділянки ОСОБА_2 позивач дізналася лише в січні 2015 року, належних та допустимих доказів на спростування вищенаведених доводів позивача відповідачем суду надано не було; посилання суду першої інстанції при застосуванні позовної давності виключно на показання свідків є недостатнім для висновку про те, що позивач дізналась про порушення свого права раніше строку, зазначеного нею в позовній заяві.

Таким чином, початковий момент перебігу позовної давності у справі апеляційний суд встановив із доказів у сукупності, надавати нову оцінку яким виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (статті 400 ЦПК України), а тому доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду є необґрунтованими.

Щодо земельної ділянки площею 0,232 га для ведення особистого підсобного господарства, необхідно зазначити таке.

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним в цілому державного акта на право власності на землю, виданого на ім'я відповідача, апеляційний суд виходив із того, що визнати його недійсним лише в частині ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд неможливо, оскільки в цьому державному акті, який посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування будинку та ведення підсобного господарства, межі кожної з цих земельних ділянок, які мають різне цільове призначення, не визначені, і визнання державного акта недійсним в частині однієї з ділянок призведе до порушення прав ОСОБА_1 як землекористувача земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, оскільки оспорюваний державний акт посвідчує право власності ОСОБА_2 на дві земельні ділянки із різним цільовим призначенням (для будівництва і обслуговування будинку та ведення підсобного господарства) та підставою набуття (спадкування, отримання у порядку безоплатної приватизації), а з урахуванням прав ОСОБА_1 на ? частку земельної ділянки під будинком межі кожної із земельних ділянок (для будівництва і обслуговування будинку та ведення підсобного господарства) мають визначатися технічною документацією окремо з метою недопущення прав співвласників на землю.

Таким чином, відновлення порушеного права позивача та визнання недійсними правовстановлюючих документів ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд неможливо без визнання недійсними правовстановлюючих документів ОСОБА_2 і в частині земельної ділянки площею 0,232 га для ведення особистого підсобного господарства, є неможливим.

Доводи касаційної скарги про те, що рішенням виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області від 18 січня 2002 року № 2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку, й іншим особам, яких не залучено до участі у справі, є безпідставними, оскільки вказане рішення виконавчого комітету оспорюється лише в частині, яка стосується ОСОБА_2, тобто прав інших осіб оскаржуване судове рішення не порушує.

Посилання заявника на неприпустимість позбавлення її права власності на земельну ділянку лише з тієї підстави, що в архіві сільської ради відсутнє рішення про делегування повноважень виконавчому комітету ради, оскільки згідно вимог Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вона не повинна відповідати за помилки органу місцевого самоврядування при прийняття ним рішень, також безпідставні, оскільки підстави позову пов'язані із порушенням прав співвласника будинку за адресою: АДРЕСА_1, а не органу місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В.В. Пророк

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик