Апеляційне провадження № 22-ц/824/2388/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 372/3570/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4,

на рішення Обухівського районного суду Київської області, ухваленого 16 травня 2018 року під головуванням судді Зінченко О.М. в приміщенні суду,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 22 листопада 2011 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Забуранною А.А. та на утримання якого попередньо було отримано дозвіл дружини позичальника ОСОБА_6. Відповідно до умов договору відповідач отримав грошові кошти у розмірі 60 000 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування коштів у розмірі 60% річних від суми позики. Відповідачі свої зобов'язання не виконали і станом на день звернення його з позовною заявою боргу не сплатили.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 травня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 393 216 грн. 00 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу і, вказуючи на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, зокрема, що суд дав доводам його позовної заяви неправильну оцінку, а також не повністю дослідив докази, наявні в матеріалах справи.

ОСОБА_6 є майновим поручителем ОСОБА_5 відповідно до п. 19 договору позики грошей, а тому повинна відповідати по зобов'язанням чоловіка.

Судом не взято до уваги заяву про збільшення позовних вимог від 10.05.2018, сума заборгованості відповідно до якої складала 511 180,00грн.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Просили рішення суду першої інстанції змінити та ухвалити нове, яким солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики в сумі 511 180,00 грн. а також витрати по сплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися. Про розгляд справи повідомлені належно, проте про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України)

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 частково, суд першої інстанції виходив з доведеності наявності заборгованості за договором позики. Однак не знайшов підстав для стягнення коштів з ОСОБА_6, виходячи з недоведеності факту її згоди на укладення договору.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22 листопада 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Забуранною А.А. (ас. 3).

За умов п.1 договору позики Позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі установленого договором, а позичальник зобов'язується повернути їх позикодавцю, а також сплатити проценти в розмірі та порядку встановлених договором.

Відповідно до п. 2 договору позики сума позики за договором становить 60 000 (шістдесят тисяч) гривень 00 копійок.

На вимогу п. 3 договору позики Позичальник зобов'язаний сплачувати проценти в розмірі 60% річних від суми позики (або їх частини, з урахуванням п.4 договору) до дня фактичного повернення позики. День фактичного повернення позики (її частини) визначається з п. 12 договору.

Пунктом 12 договору передбачено, що днем повернення позики (її частини) вважається день видачі позикодавцем розписки.

Факт отримання коштів відповідачем ОСОБА_5 в позивача ОСОБА_4 підтверджується копією розписки наявною в матеріалах справи (ас.4).

Позикодавець належним чином виконав свої зобов'язання за договором позики.

У свою чергу відповідно до п. 9 договору позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики (або неповернену її частину разі дострокового погашення частини позики) в останній день строку, встановленого в. п. 9 договору позики.

Пункт 9 договору позики передбачено, що строк повернення позики становить 1 (один) календарний рік, який розпочинається з дня отримання позичальником суми позики.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 частково, не повно дослідив обставини справи, свої висновки не мотивував та не навів розрахунків, відповідно до яких було вирахувано розмір та період визначення суми заборгованості. З огляду на що, висновок суду є незаконним і необґрунтованим, таким що прийнятий з порушенням вимог матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до вимог статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищевикладене, та період часу, за який відповідач ОСОБА_5 прострочив повернення суми заборгованості та процентів за користування коштами, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають частковому задоволенню з часу виникнення зобов'язання з листопада 2013 року по час ухвалення рішення судом в сумі 222 000 грн.00 коп., виходячи із п.3 Договору процентної позики грошей від 22.11.2013 (60000 грн. розмір неповернутої позики + 36 000 грн. процентів за період 2013-2014 років + 36 000 грн. процентів за період 2014-2015 років, 36 000 грн. процентів за період 2015-2016 років, 36 000 грн. процентів за період 2016-2017 років, + 18 000 грн. за період з листопада 2017 року по травень 2018 року).

Висновок суду про застосування до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України є незаконним та необгрунтованим, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_4, він зазначає, що не бажає стягувати неустойку (абз.2 ас.13).

Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів).

Як вбачається, ОСОБА_6 надала лише згоду на укладення та підписання договору позики, але не була стороною в цьому договорі. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_6 не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не прийнято уточнення до позовних вимог, підлягають відхиленню у зв'язку з тим, що суд першої інстанції виходив з порядку, передбаченому цивільним процесуальним кодексом України, що підтверджується матеріалами справи (протокол судового засідання від 16.05.2018, ас.ас. 55-56).

Враховуючи викладене, та відповідно до ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської областівід 16 травня 2018року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позов ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, АДРЕСА_2) заборгованість за договором позики в сумі 222 000 (двісті двадцять дві тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, АДРЕСА_2) судовий збір в розмірі 2220 (дві тисячі двісті двадцять) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23.11.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: