Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 521/4110/16-ц

провадження № 61-33276 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6, приватне підприємство «Смартком»,

представники ОСОБА_6: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2016 року у складі судді Бурана О. М. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, приватного підприємства «Смартком» (далі - ПП «Смартком») про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 30 березня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_9, як позикодавець, надав ОСОБА_6, як позичальнику, позику у розмірі 62 тис. доларів США, терміном до 30 березня 2013 року, що підтверджується відповідною розпискою.

30 листопада 2015 року на підставі договору уступки вимоги (цесії) ОСОБА_9 відступив, а він прийняв право вимоги за вищевказаним договором позики від 30 березня 2012 року.

ОСОБА_6 взяті на себе зобов'язання за договором позики належним чином не виконував, на вимоги позичальника не реагував, позику не повернув. 04 грудня 2015 року між ним та ПП «Смартком» було укладено договір про надання консалтингових послуг, на виконання якого ним було сплачено підприємству 3 тис. грн. Проте ПП «Смартком» зобов'язання за цим договором по проведенню з ОСОБА_6 переговорів щодо повернення боргу за договором позики належним чином виконано не було, тому з підприємства слід стягнути сплачені ним 3 тис. грн.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_6 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 62 тис. доларів США, що еквівалентно 1 656 640 грн, стягнути з ПП «Смартком» суму сплаченого авансу за договором про надання консалтингових послуг у розмірі 3 тис. грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 62 тис. доларів США, що еквівалентно 1 656 640 грн. Стягнуто з ПП «Смартком» на користь ОСОБА_4 суму 3 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_6 належним чином взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконав, на вимоги позивача, як нового кредитора за договором цесії, не реагував, грошові кошти не повернув, чим порушив права позивача, тому з ОСОБА_6 підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за договором позики. Крім того, ПП «Смартком» зобов'язання за договором про надання консалтингових послуг не виконало, тому з підприємства підлягають стягненню сплачені позивачем кошти.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 серпня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_6 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_6, як позичальник, за спірним договором позики взяті на себе зобов'язання не виконав, грошові кошти позивачу, як новому кредитору, не повернув, чим порушив права останнього, а, отже, з ОСОБА_6 вірно стягнуто заборгованість за вказаним договором. ПП «Смартком» також зобов'язання за договором про надання консалтингових послуг належним чином не виконало, унаслідок чого сплачені позивачем кошти слід стягнути з підприємства на користь ОСОБА_4

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 судом першої інстанції не було належним чином повідомлено про розгляд справи, унаслідок чого він був позбавлений реалізації свого права щодо подачі заперечення проти позову та надання відповідних доказів. Крім того, представнику ОСОБА_6 було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, які підтверджують психічний розлад останнього та дають можливість стверджувати, що відповідач не міг усвідомлювати значення своїх дій під час написання спірної розписки.

Інші учасники справи судові рішення не оскаржили.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У частині першій статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до положень статей 512-514, 516 ЦК України ОСОБА_4 на підставі договору уступки вимоги (цесії) від 30 листопада 2015 року набув право вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_6 за спірним договором позики від 30 березня 2012 року.

Ураховуючи викладене, суди дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_6, як позичальник, належним чином взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконав, на вимоги позивача не реагував, у добровільному порядку грошові кошти ОСОБА_4 не повернув, чим порушив права останнього. Отже, наявні підстави для стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за спірним договором позики.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_6 судом першої інстанції не було належним чином повідомлено про розгляд справи, унаслідок чого він був позбавлений реалізації свого права щодо подачі заперечення проти позову та надання відповідних доказів, безпідставні, оскільки, у тому числі 28 березня 2016 року у судовому засіданні був присутній його представник, що підтверджується журналом судового засідання, тому він через свого представника мав можливість реалізувати свої процесуальні права (а.с. 31-32). Крім того, відповідно до частини п'ятої статті 76 ЦПК України 2004 року вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

Посилання касаційної скарги на те, що представнику ОСОБА_6 було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, які підтверджують психічний розлад останнього та дають можливість стверджувати, що відповідач не міг усвідомлювати значення своїх дій під час написання спірної розписки, безпідставні, оскільки спірний договір позики недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, а згідно з положеннями статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. При цьому клопотань про призначення відповідної експертизи сторона ОСОБА_6 не заявляла і позовних вимог про недійсність правочину не пред'являла.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2016 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 10 серпня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк