Провадження №2/521/5145/18
УХВАЛА

про забезпечення позову

20 листопада 2018 року місто Одеса

Суддя Малиновського районного суду міста Одеси Плавич І.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Служби у справах дітей Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу, третя особа яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Служби у справах дітей Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу, третя особа яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_2.

Від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, в якій сторона просила суд вжити певних заходів, а саме: вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу служби у справах дітей Одеської міської ради №84/1 від 13 листопада 2018 року «Про внесення змін до наказу служби у справах дітей Одеської міської ради від 07 червня 2018 року №84 «Про постановку на первинний облік та тимчасове влаштування малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1».

Згідно із ст. 149 ч.ч.1-2 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 150 ч.1 п.10, ч. 3 ЦПК України позов забезпечується іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Але заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно із п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Перевіряючи обґрунтованість даної заяви з урахуванням сутності позовних вимог, суд зазначає, що за своєю природою заявлений позов є немайновим, між сторонами існує спір, невжиття відповідних заходів може утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Розглядаючи вказану заяву, судом звернуто увагу, що відповідно до частини 2 статті 1 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сімї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обовязку перед батьками, дітьми та іншими членами сімї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Відповідно до частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частиною 1 статті 3, частинами 1, 3 статті 9 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), ратифікованої постановою Верховної ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до Принципу 6, затвердженого Декларацією прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 153 ч.1 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Як регламентує ст. 154 ч.ч.1-3, ч.6 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобовязаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. Копія ухвали про зустрічне забезпечення направляється учасникам справи не пізніше наступного дня після її постановлення.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням заяви про забезпечення позову в даному випадку не вказує на обовязок суду застосувати зустрічне забезпечення. Але при цьому суд доводить до відома сторони позивача, що у випадку закриття провадження або залишення позовної заяви без розгляду з інших, ніж зазначені у ст. 155 ч.1 ЦПК України підстав або у випадку ухвалення рішення суду (третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу) щодо повної або часткової відмови у задоволенні позову відповідач або інша особа, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися (ст. 159 ЦПК України).

Відповідно до п. 10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Вирішуючи заяву позивача про забезпечення позову, суд виходить з того, що предметом спору є оскарження наказу служби у справах дітей Одеської міської ради №84/1 від 13 листопада 2018 року «Про внесення змін до наказу служби у справах дітей Одеської міської ради від 07 червня 2018 року №84 «Про постановку на первинний облік та тимчасове влаштування малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1».

На думку заявника, на підставі винесеного наказу у період його оскарження у судовому порядку у відповідача існує можливість виконати оскаржуване рішення.

Забезпечення позову обраним заявником заходом співмірно із заявленими позовними вимогами, не є тотожним заявленим позовним вимогам, а направлено виключно на запобігання негативним наслідкам для дитини, які можуть наступити від реалізації оскаржуваного наказу.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних прав встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було полрушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Проаналізувавши зміст та предмет позовних вимог, розглянувши заяву про вжиття заходів забезпечення позову, виходячи із співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, суд, діючи в інтересах дитини, доходить висновку про доцільність задоволення заяви сторони позивача та вжиття заходів забезпечення позову, а саме: вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу служби у справах дітей Одеської міської ради №84/1 від 13 листопада 2018 року «Про внесення змін до наказу служби у справах дітей Одеської міської ради від 07 червня 2018 року №84 «Про постановку на первинний облік та тимчасове влаштування малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1» - до розгляду справи по суті.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 154, 157, 159, 258, 259, 260, п.п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Зупинити дію наказу служби у справах дітей Одеської міської ради №84/1 від 13 листопада 2018 року «Про внесення змін до наказу служби у справах дітей Одеської міської ради від 07 червня 2018 року №84 «Про постановку на первинний облік та тимчасове влаштування малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1» - до розгляду справи по суті.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження та може бути предявлена до виконання протягом трьох років.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її вручення. До утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Оскарження ухвали суду про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя: І.В. Плавич