Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 266/3891/16-ц

провадження № 61-1087св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2017 року у складі судді Сараєва І. А. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 28 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кочегарової Л. М., Биліни Т. І., Зайцевої С. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участю третьої особи - ОСОБА_7, про визнання недійсними довіреності та договору про надання послуг.

Позовна заява мотивована тим, що 20 січня 2004 року між ним та ОСОБА_6 був укладений договір про надання послуг, який на підставі довіреності від 04 вересня 2002 року № 6588 був підписаний ОСОБА_5

За цим договором ОСОБА_6 прийняла на себе обов'язок підшукати нерухомість з числа своєї власності, що буде відповідати вимогам для розміщення виробництва з виготовлення та/або збірці пластикових вікон і повідомити йому про всі умови щодо підготовки приміщень до розміщення зазначеного вище виробництва, продажу цих об'єктів, включаючи їх перелік, фінансові умови і умови приймання-передачі в залежності від виду відчуження, а також підготувати самі договори відчуження і укласти такі договори на умовах, обумовлених доповненням до цього договору. За надання вказаних послуг він сплатив 15 000,00 грн.

У подальшому йому стало відомо, що ОСОБА_5 не мав права на укладання цього договору від імені ОСОБА_6, оскільки вона не підписувала довіреність від 04 вересня 2002 року. Ця обставина підтверджена висновком почеркознавчої експертизи від 06 вересня 2013 року № 588.

Вважав, що з цих підстав довіреність та договір є недійсними у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_5 необхідних повноважень.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутність підпису ОСОБА_6 на довіреності не є безумовною підставою для визнання цього правочину та договору про надання послуг недійсними; права та законні інтереси позивача вказаними правочинами не порушено.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні, підстав для його скасування не вбачається.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги, що відповідачі визнали позов; не врахували, що визнання довіреності та договору недійсними впливає на майнові права позивача та вирішення питання щодо повернення оплаченої за договором суми і завданих збитків.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд встановив, що 04 вересня 2002 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Танаджи Г. Г., за реєстровим № 6588, була посвідчена довіреність, відповідно до якої ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_5 розпоряджатися (продати, обміняти, подарувати) належними їй нежитловими приміщеннями, розташованими в АДРЕСА_1, на умовах, які будуть визначатися повіреним самостійно, виходячи із розумної доцільності, а також представляти її інтереси у взаємовідносинах з усіма без винятку установами та органами з питань, пов'язаних із укладанням та належним оформленням договорів купівлі-продажу, міни, дарування. Для цього повіреному надано право, зокрема, розписуватися за неї, в тому числі підписувати договір купівлі-продажу, міни, дарування, визначаючи умови продажу, міни, дарування на свій розсуд. Довіреність видана строком на три роки, тобто до 04 вересня 2005 року, з правом передоручення повноважень третім особам.

20 січня 2004 року між ОСОБА_4 (замовник) та ОСОБА_6, в особі ОСОБА_5, було укладено договір про надання послуг, згідно з яким ОСОБА_5, діючий на підставі довіреності від 04 вересня 2002 року № 6588, підписав вказаний договір як виконавець.

Договір набрав чинності з моменту його підписання і діє до 20 січня 2019 року (пункт 1.2). За умовами договору про надання вказаних послуг замовник сплачує виконавцю 15 000,00 грн в 3-денний строк після підписання цього договору (пункт 4.1).

Суди встановили, що за зверненням ОСОБА_6 про визнання довіреності від 04 вересня 2002 року недійсною (справа № 266/1059/13-ц, провадження № 2/266/536/13), ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 липня 2013 року була призначена почеркознавча експертиза, на вирішенні якої судом було поставлено питання: чи належить підпис ОСОБА_6 в довіреності від 04 вересня 2002 року № 6588 на ім'я ОСОБА_5 на право розпорядження нерухомим майном - ОСОБА_6

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи від 06 вересня 2013 року № 588, підпис від імені ОСОБА_6 в довіреності від 04 вересня 2002 року № 6588 виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2013 року (справа № 266/1059/13-ц, провадження № 2/266/536/13), яка набрала чинності, провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, за участю третіх осіб: ОСОБА_7, приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Танаджи Г. Г., про визнання довіреностей від 04 вересня 2002 року № 6588 та від 04 грудня 2003 року № 3162 недійсними закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Закон визначає, що при розгляді справи суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Вважається, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Встановивши, що договір про надання послуг вчинений та виконаний представником, суду необхідно з'ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Для визнання недійсним договору, укладеного ОСОБА_5 з третьою особою з огляду на порушення ним установленого обмеження повноважень щодо представництва, на що посилався позивач, не має самостійного юридичного значення сам по собі той факт того, що підпис на довіреності від імені ОСОБА_6, згідно з якою діяв ОСОБА_5 на момент укладення договору, виконана не нею, а іншою особою.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа - ОСОБА_4, контрагент особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження в повноваженнях, в даному випадку, ОСОБА_5

Суди встановили, що, як вбачається з пояснень ОСОБА_5, договір з ОСОБА_4 він укладав, користуючись довіреністю дочки - ОСОБА_6, яка на той час була за межами м. Маріуполя. Після укладення договору він знайшов відповідне приміщення для ОСОБА_4 і позивач деякий час користувався цим приміщенням, почав робити в ньому ремонт, але потім виникли спірні питання щодо користування приміщенням і позивач вимушений був відмовитися від нього; грошові кошти в розмірі 15 000,00 грн ОСОБА_4 передав йому - ОСОБА_5 і в подальшому не вимагав повернення цих коштів.

Таким чином, питання щодо визначення обсягу повноважень представника фізичної особи та добросовісність його дій відноситься до внутрішніх взаємовідносин цих осіб, тому сам лише факт учинення представником дій, які, на думку позивача, вчинені з перевищенням ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсним договору, укладеного ОСОБА_5 від імені ОСОБА_6 з третіми особами.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року оцінив надані сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові, оскільки позивач не зазначив, які саме його особисті права, свободи чи інтереси порушено внаслідок можливого неналежного оформлення довіреності від імені ОСОБА_6 та при укладенні договору про надання послуг. Не навів позивач своїх міркувань з цього приводу ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, а тому вчинені правочини не порушують права та законні інтереси позивача.

Наведеним спростовуються доводи скарги про те, що відповідачі визнали позов, а суди не врахували, що визнання довіреності та договору недійсними впливає на майнові права позивача.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. С. Висоцька С. П. Штелик