Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 689/1684/16-ц

провадження № 61-22258св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Пастощука М. М., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Позовна заява мотивована тим, що з вересня 2015 року після припинення сімейних відносин відповідачі перешкоджають ОСОБА_3 та її малолітнім дітям користуватись будинком АДРЕСА_1.

Із цих підстав позивач просила усунути перешкоди у користуванні зазначеним будинком шляхом вселення та зобов'язати відповідачів не чинити перешкоди у цьому.

У вересні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_6, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з сином позивача і з 2009 року проживала та була зареєстрована у АДРЕСА_1. У липні 2015 року ОСОБА_3 добровільно покинула місце проживання та переїхала проживати до своїх батьків, а шлюб з ОСОБА_6 було розірвано.

Посилаючись на факт відсутності відповідача за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, ОСОБА_7 просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 08 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення.

У решті позовних вимог ОСОБА_3 та у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 відшкодування судового збору у сумі 275,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 намагалась вселитись до будинку до спливу одного року з моменту вибуття, а тому, з огляду на частину другу статті 405 ЦК України вважається такою, що була відсутня за місцем реєстрації з поважних причин. Відмовляючи в усуненні перешкод у користуванні житлом, суд виходив з того, що ОСОБА_3 не заявляла цих вимог до всіх співвласників житлового будинку і сама вимога скерована щодо можливого порушення у майбутньому прав позивача шляхом чинення перешкод.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 29 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_7

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що власниками будинку є ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, з якими позивач не проживала, не вела з ними спільного господарства та не була пов'язана спільним побутом. ОСОБА_3 вселилась та проживала у житловому будинку не як член сім'ї, тому є тимчасовим жильцем, а після того як добровільно звільнила помешкання, вона втратила право користування ним. Суд виходив з того, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 405 ЦК України та стаття 156 ЖК Української РСР. Також зазначив, що ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до участі у справі як співвідповідачі не залучались, і суд першої інстанції порушив норму процесуального права, не роз'яснивши позивачу прав щодо необхідності їх залучення і не попередивши про наслідки вчинення або не вчинення цих процесуальних дій.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 29 березня 2017 року скасувати та залишити в силі рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 08 лютого 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норму матеріального права, оскільки статті 98, 99 ЖК Української РСР регулюють правовідносини лише в будинках державного житлового фонду. Також зазначає, що висновок суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_3 вселилась до спірного приміщення на тимчасовій основі і є тимчасовим мешканцем, є припущенням, а висновок про добровільність та самостійність виселення не узгоджується із наявними у справі письмовими доказами щодо неодноразових спроб позивача вселитися разом з дітьми у позасудовому порядку.

У червні 2017 року ОСОБА_10 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення про відхилення доводів касаційної скарги.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовані тим, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що залучення ОСОБА_10 до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, порушує її процесуальні права.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_3 перебула у шлюбі з ОСОБА_6 та вселилась до житлового будинку АДРЕСА_1 з дозволу власників будинку.

З липня 2015 року ОСОБА_3 не проживає у житловому будинку, а 15 вересня 2016 року шлюб між нею та ОСОБА_6 розірвано.

Спір, який виник у справі, стосується наявності або відсутності у ОСОБА_3 права користування житловим будинком.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР та частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пред'являючи зустрічний позов, ОСОБА_12 стверджував, що ОСОБА_3 вселилась у 2009 році до спірного житлового будинку як член сім'ї, оскільки на той момент перебувала у шлюбі з його сином (ОСОБА_6). Зазначену обставину сторони не заперечували.

Суди встановили, що відповідачі створюють перешкоди у користуванні ОСОБА_3 житловим будинком, зокрема обмежують її доступ до будинку, з цього приводу у травні та серпні 2016 року вона зверталась до правоохоронних органів.

Тому висновок суду апеляційної інстанції, що позивач є тимчасовим мешканцем житлового будинку та залишила житло за своєю волею, не відповідає фактичним обставинам справи.

Установивши, що позивач на законних підставах набула право користування спірним житлом та у встановленому законом порядку не втратила право користування житлом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Водночас висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 мали бути залучені до участі у справі як відповідачі, не може вважатись правильним, оскільки позов ОСОБА_3 пред'явлений до ОСОБА_6, ОСОБА_7, які створюють перешкоди у користуванні житлом. Обставин того, що співвласники будинку (ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10.) перешкоджали у будь-який спосіб ОСОБА_3 у користуванні спірним житловим будинком, у справі не встановлювались.

Заперечення ОСОБА_10 на касаційну скаргу про те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про порушення її процесуальних прав на подання доказів та заперечень на позов, не заслуговують на увагу, оскільки третя особа таких прав не позбавлена.

Будь-хто з власників, залучених як треті осіб, позовних вимог про визнання позивача такою, що втратила право на користування житлом, у справі не заявляв.

За таких обставин суд апеляційної інстанції скасував судове рішення, яке відповідає закону та правильне по суті.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

На підставі зазначеного рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 29 березня 2017 року скасувати.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 08 лютого 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик