Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 552/4015/15-ц

провадження № 61-8981св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - фізична особа підприємець ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Полтави від 03 серпня 2016 року у складі судді Васильєвої Л. М. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Прядкіна О. В., Панченко О. О., Чічіля В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про зобов'язання звільнити з роботи, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, лікарняних та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2015 року звернувся до відповідача з заявою про звільнення, яку ОСОБА_2 не прийняв та не видав наказу про звільнення та не провів розрахунку.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, просив суд зобов'язати ФОП ОСОБА_2 звільнити з роботи переробника м'яса з 22 травня 2015 року за статтею 38 КЗпП України та сплатити на його користь наступні кошти: 2 784,00 грн компенсації за невикористану відпустку; 322,75 грн коштів за перебування на лікарняному; 1 871,00 грн заборгованості за невиплату заробітної плати; 4 389,40 грн коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи; 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 4 000,00 грн коштів, витрачених на правову допомогу, а всього 18 368,10 грн.

Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 21 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року рішення Київського районного суду міста Полтави від 21 вересня 2015 року і ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про зобов'язання відповідача звільнити позивача з роботи, про стягнення коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи, заборгованості із заробітної плати за відпрацьовані дні травня 2015 року, компенсації за невикористану відпустку, коштів за перебування на лікарняному та моральної шкоди скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Київського районного суду міста Полтави від 21 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року залишено без змін.

У червні 2016 року позивач уточнивши позовні вимоги, просив суд зобов'язати ФОП ОСОБА_2 звільнити з роботи з 22 травня 2015 року за власним бажанням та стягнути 2 784,00 грн компенсації за невикористану відпустку; 322,75 грн коштів за перебування на лікарняному; 1 871,95 грн заборгованості за невиплату заробітної плати; 16 718,45 грн коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи; 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 4 000,00 грн коштів, витрачених на правову допомогу, а всього 30 687,15 грн.

Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 03 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2016 року рішення Київського районного суду міста Полтави від 03 серпня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд виходив із того, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Київського районного суду міста Полтави від 03 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги з врахуванням внесених змін. При цьому посилався на порушення норм процесуального законодавства та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції при відмові в задоволенні позову посилалися на те, що відсутні докази на підтвердження, що ФОП ОСОБА_2 отримував заяву позивача про намір звільнитися 22 травня 2015 року, однак суди не взяли до уваги звернення ОСОБА_1 до прокуратури та до Управління Держпраці за захистом своїх порушених прав.

У грудні 2016 року представник ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1, в якому просив відхилити касаційну скаргу, а рішення Київського районного суду міста Полтави від 03 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржені судові рішення першої та другої інстанції не відповідають зазначеним вимогам закону.

Судами встановлено, що з 19 травня 2015 року по 22 травня 2015 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі, що підтверджується листком непрацездатності, та повинен був приступити до роботи 23 травня 2015 року, але на роботу не вийшов.

30 червня 2015 року ФОП ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 лист з проханням з'явитись на роботу для надання письмових пояснень з приводу відсутності на роботі. Однак позивач не отримав зазначеного листа.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 також не отримував заяви ОСОБА_1 про звільнення, що підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулося позивачу без вручення.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не повідомив центр зайнятості про свої наміри розірвати трудового договору та не надавав будь-яких заяв, тому суди дійшли висновку про те, що позивач обрав не вірний спосіб захисту.

З такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони зроблені судами без належного з'ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу у зв'язку з переїздом на нове місце проживання власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до пункту 8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, (у редакції наказу Міністерства праці та соціальної політики України 14 жовтня 2010 року № 320), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за № 554/5745 у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору.

ОСОБА_1 звертаючись до суду з даним позовом, зазначає, що 22 травня направив ФОП ОСОБА_2 заяву з проханням звільнити його з роботи з 22 травня 2015 року у зв'язку зі зміною місця проживання, виплатити заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, а також направив лікарняний лист.

З травня 2015 року ФОП ОСОБА_2 до цього часу не вирішено питання про звільнення ОСОБА_1, трудовий договір не розірвано, чим позбавлено ОСОБА_1 права працевлаштуватися в подальшому.

Навіть якщо в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем заяви ОСОБА_1 про розірвання трудового договору, факти направлення такої заяви засобами поштового зв'язку та звернення позивача до суду у липні 2015 року свідчать про реальність його наміру розірвати трудовий договір з ФОП ОСОБА_2

Відповідно до пункту 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: &q?ьм;Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)»), а при звільненні - запис: «Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України), при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: &q?ла;трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)».

Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на пункт 8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженогонаказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, не вирішили трудовий спір та зробили безпідставний висновок про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту його трудових прав. Тому рішення в зазначеній частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що така шкода йому заподіяна відповідачем порушенням його законних прав на звільнення й отримання грошових сум при звільненні, та пов'язана з тривалим не розглядом вимог позивача про розірвання трудового договору.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (стаття 237-1 КЗпП України).

Зважаючи на тривалість порушення прав позивача, не конструктивну позицію відповідача щодо оформлення звільнення, слід відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_1 в розмірі 5000,00 грн.

Ухвалені судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в позові про зобов'язання звільнити з роботи та стягнення моральної шкоди підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову в цій частині.

Суди попередніх інстанцій відмовляючи в задоволенні вимог для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, визначеної статті 117 КЗпП України, виходили з того, що на час вирішення спору відсутній належним чином оформлений наказ (розпорядження) про звільнення ОСОБА_1

Крім того, відповідачу не надавався оригінал листка непрацездатності позивача за період з 19 по 22 травня 2015 року, а знаходився в матеріалах справи і був отриманий в суді тільки 03 серпня 2016 року.

Разом з тим, ураховуючи те, що ФОП ОСОБА_2 не вирішено трудовий спір та не звільнено ОСОБА_1 з роботи, колегія суддів дійшла висновку про те, що висновки суду в частині стягнення коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи, заборгованості із заробітної плати за відпрацьовані дні травня 2015 року, компенсації за невикористану відпустку, коштів за перебування на лікарняному підлягають скасуванню.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Тому рішення в частині стягнення коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи, заборгованості із заробітної плати за відпрацьовані дні травня 2015 року, компенсації за невикористану відпустку, коштів за перебування на лікарняному підлягають скасуванню в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У частині вирішення вимог про відшкодування коштів на правову допомогу в розмірі 4 000,00 грн рішення Київського районного суду міста Полтави від 03 серпня 2016 року та ухвала апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2016 року не оскаржується, а тому не є предметом перегляду у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Полтави від 03 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2016 року в частині позовних вимог про зобов'язання звільнити з роботи та стягнення моральної шкоди, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати трудовий договір між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваним з 22 травня 2015 року на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України.

Зобов'язати фізичну особу підприємця ОСОБА_2 зробити у трудовому договорі запис про звільнення ОСОБА_1 з посиланням на статтю 38 Кодексу законів про працю України.

Зобов'язати фізичну особу підприємця ОСОБА_2 з дотриманням вимог, передбачених пунктом 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58, зробити у трудовій книжці ОСОБА_1 запис про його звільнення з посиланням на статтю 38 Кодексу законів про працю України.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 гривень (п'ять тисяч гривень).

Рішення Київського районного суду міста Полтави від 03 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2016 року в частині позовних вимог про стягнення коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи, заборгованості із заробітної плати за відпрацьовані дні травня 2015 року, компенсації за невикористану відпустку, коштів за перебування на лікарняному скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель В. М. Коротун
В. П. Курило