АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 755/9379/17
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6301/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

6 вересня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.,

при секретарі - Сербін Т.І.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» про усунення перешкод у користуванні квартирою, заборону чинити перешкоди у подальшому, встановлення порядку користування квартирою, розподіл особових рахунків ,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року позивач звернувся до суду позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні квартирою, заборону чинити перешкоди у подальшому, встановлення порядку користування квартирою, розподіл особових рахунків, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що ОСОБА_3 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, загальна площа квартири 60 кв.м., жила площа - 32,30 кв.м.

Зазначив, що квартира складається з двох ізольованих жилих кімнат площею 17,7 кв.м.та 14,6 кв.м., коридору - 10,5 м.кв., кухні - 9,3 м.кв., вбиральні - 1,4 кв.м., ванної кімнати - 2,7 кв.м., балкон - 0,9 кв.м., лоджії - 1,9 кв.м.

Також зазначив, що спірна квартира йому надана як провідному майстру сцени, солісту Державної хорової капели ім. Ревуцького, за програмою 50/50, де 50 % вартості за кошти місцевого бюджету, 50 % за його власні кошти.

На час купівлі квартири позивач з відповідачем не жили разом, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, всі кошти за придбання квартири він сплатив сам, за власний рахунок, фінансової участі у придбанні квартири відповідач не приймала жодним чином.

З початку 2017 року позивач не може потрапити до своєї квартири, не зважаючи на те, що він є власником, зареєстрований в цій квартирі, відповідач перешкоджає його проживанню та користуванню квартирою.

Зазначив, що ОСОБА_4 змінила замки, ключів від яких у нього не має. Будь-яких контактів з приводу квартири уникає, лише надсилає погрози на його телефон через смс-повідомлення, у зв'язку з чим він був змушений звернутися до правоохоронних органів.

Вказує на те, що відповідач грубо порушує його конституційне право та право власності, та чинне законодавство України. На сьогоднішній день він фактично позбавлений можливості користуватися та володіти своєю часткою у квартирі. Він за власний рахунок та власними силами зробив ремонт у квартирі, придбав необхідну техніку та меблі, сплачував та сплачує усі комунальні платежі.

У зв'язку з викладеним просив суд зобов'язати відповідача не чинити перешкоди, заборонити перешкоджати у подальшому на здійснення прав власника, встановити порядок користування, виділивши йому кімнату площею 17,7 м2, а відповідачу - 14,6 м2, зобов'язати комунальне підприємство розподілити особові рахунки на оплату комунальних послуг (холодна та гаряча вода, водовідведення, газо- та електропостачання, опалення, вивезення відходів та послуги з утримання будинку і прибудинкової території).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкод в користуванні квартирою, володінні та розпорядженні належною йому частиною квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не повідомив, у зв'язку із чим колегія суддів вважає за можливе слухати справу у відсутність особи, яка не з'явилася.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві на праві приватної власності в рівних частках ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 19 квітня 2005 року.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 серпня 2007 року вселено ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Також з матеріалів справи вбачається та сторонами не оспорюється, що відповідач змінила замки (двері), ключі від яких позивачу не передала.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтями 386, 391 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також однокімнатний жилий будинок.

Задовольняючи позовні вимоги в частині усунення перешкоду у користуванні квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача як власника ? частини зазначеної вище квартири порушуються відповідачем, яка чинить йому перешкоди у користуванні його власністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині заборони відповідачу в подальшому не перешкоджати його праву власника, суд першої інстанції виходив з того, що розгляд вимог на майбутнє чинним законодавством України не передбачено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визначення порядку користування квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та відповідач є власниками квартири в рівних частках, виділ позивачу кімнати площею 17,7 кв.м., призведе до порушення прав іншого співвласника.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині виділення у користування позивачу кімнати площею 17,7 кв.м, а відповідачу кімнати 14,6 кв.м, не врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 4 квітня 2018 року у справі № 61-3994св18 щодо можливості відходу в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, оскільки, як встановлено судом, між сторонами склався порядок користування жилими приміщеннями у спірній квартирі, кімнату, площею 17,7 кв.м на теперішній час займає відповідач та одноособово несе витрати по утриманню житла, позивач у спірній квартирі фактично не проживає.

Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» - в силу ст. 104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При визначенні порядку користування жилим приміщенням допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Судом встановлено, що спірна квартира належить сторонам в рівних частках - по ?.

Проте, заявляючи вимоги про виділ у користування позивачу більшої за площею кімнати (17,7 кв.м) з балконом, площею 0,9 кв.м, позивач не обґрунтував необхідності такого виділу та зміни фактичного встановленого між сторонами порядку користування кімнатами у квартирі.

Виходячи з розміру житлової площі, при наданні у користуванні позивачу кімнати площею 17,7 кв.м. а відповідачу - кімнати площею 14,6 кв. м, відхилення від її ідеальної частки складає 1,55 кв.м, та позбавляє можливості користування балконом, площею 0,9 кв.м, що не можна вважати незначною часткою.

Також колегія суддів вважає, що вимоги позовної заяви про зобов'язання розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг не можуть бути судом задоволені враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями.

Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати.

Таким чином, чинним законодавством передбачена можливість розподілу особового рахунку, шляхом звернення до ЖЕКу із відповідною заявою у випадку встановлення порядку користування спірним житлом або за домовленістю сторін або за рішенням суду.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що співвласники квартири не зверталися до ЖЕКу щодо розподілу особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, а тому колегія суддів вважає дану вимогу позову передчасною.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2018 року.

Головуючий

Судді