Справа № 462/2714/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2018 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючої судді Пилип'юк Г. М.

за участю секретаря Обертас Н. М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Деркач О. Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк", третя особа приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатоліійович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича від 26.10.2017 року зареєстрований в реєстрі за номером 10221 таким, що не підлягає виконанню. Позов мотивує тим, що 07.03.2018 року позивач отримав постанову про відкриття виконавчого провадження, згідно якої приватним виконавцем розглянуто заяву представника ПАТ КБ «Приват Банк» про примусове виконання виконавчого напису №10221 виданого 26.10.2017 року про звернення стягнення з ОСОБА_3 на користь ПБ КБ «Приватбанк» невиплачених в строк відповідно до умов кредитного договору від 21.05.2006 року та розрахунку заборгованості за договором станом на 14.08.2017 року грошових коштів у сумі 72 240,36 грн. та витрати за вчинення виконавчого напису в сумі 1800,00 грн. Зазначає, що кредитний договір викладений у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчувався. За таких обставин, виконавчий напис має бути визнаний таким, що не підлягає до виконання.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та дав пояснені аналогічні тим, що викладені у відзиві на позов.визнав повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, надавши їм оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Аналогічна вимога міститься і в ст. 87 Закону України «Про нотаріат», де зазначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

З тексту виконавчого напису вбачається, що нотаріус керувався ст.ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року за № 1172.

Пункт 2 Переліку було доповнено Постановою КМУ від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Як встановлено судом, приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем виданий виконавчий напис від 26.10.2017 року зареєстрований в реєстрі за номером 10221 /а.с.11/. У виконавчому написі № 10221 від 26.10.2017 року, стягнення здійснюється за період з 21 травня 2006 року по 14 серпня 2017 року. Це ж підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості за Кредитним договором № DNH4KP35390084 від 21.05.2006 року станом на 14.08.2017 року.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року залишена без змін визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, в тому числі п. 2. змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості», та зобов'язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення.

Стосовно тверджень відповідача щодо чинності Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса суд зазначає таке.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14 визнано нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття.

Суд бере до уваги також положення п. 10.2 постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 р. №7 «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно якого визнання акта суб'єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Таким чином, нотаріус в день вчинення виконавчого напису - 07.03.2018 року року керувався пунктом Переліку, який був нечинним з моменту прийняття Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року.

Крім того, суд бере до уваги мотиви, якими керувався Київський апеляційний адміністративний суд, приймаючи постанову від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, визнаючи нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

На переконання суду, оскаржуваною постановою, крім іншого, порушуються основоположні, конституційні права та свободи позивачів, зокрема статті 41 Конституції України стосовно того, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Оскаржуваний акт створює протиправні можливості для сторони кредитора без належних, передбачених законом, на те підстави, протиправно позбавляти сторону позичальника його права власності на кошти та маймо, примушуючи останнього до тривалого і важкого процесу оскарження виконавчого напису, при цьому доки буде тривати оскарження, власність вже може бути безповоротно втрачена

Крім того варто зазначити, що у справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Разом з тим, у рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Таким чином, при винесенні 26 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України Постанови №662, порушено необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані застосовані заходи.

У постанові від 26 вересня 2018 року в справі № 320/10208/15 Верховний Суд прийшов до правового висновку, що при вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обов'язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій - посвідчення договорів, угод (крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову в їх вчиненні), нотаріуси в розумінні статей 30, 34, 35 ЦПК України, 2004 року, не є особами, прав і обов'язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Таким чином, суд приходить до висновку, що внаслідок вчинення оспорюваного виконавчого напису відповідачем - АТ КБ «Приватбанк» було порушено право позивача, передбачене статею 41 Конституції України стосовно того, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Окрім того цим самим було не забезпечено справедливий баланс інтересами позивача та суспільства, що не відповідає нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд також погоджується із доводами позовної заяви, що оспорюваний виконавчий напис вчинено стосовно сум заборгованості, давність стягнення яких перевищує три роки, що прямо суперечить вимогам ст. 88 Закону України «Про нотаріат.

Як зазначено у виконавчому написі № 10221 від 21.05.2017 року, стягнення здійснюється за період з 21 травня 2006 року по 14 серпня 2017 року. Це ж підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості за Кредитним договором № DNH4KP35390084 від 21.05.2006 року станом на 14.08.2017 року.

При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача, що строки заборгованості повинні обчислюватися з дня надіслання Банком вимоги боржнику з огляду на таке.

Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 88 Закону України "Про нотаріат" унормовано, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до пункту 3.1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 (далі-Порядок), нотаріус вчиняє виконавчі написи: - якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; - за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 (пункт 3.2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюється з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (пункт 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Пунктом 3.5 глави 16 Порядку визначено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999.

Пунктом 2.3 глави 16 Порядку передбачено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору, здійснюється нотаріусом після спливу 30 днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Як зазначалось вище, пунктом 3.1 Порядку передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, зокрема, що з дня права вимоги минуло не більше трьох років, та п. 3.4 Порядку передбачено, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Тобто, наведений у розділі 3 Порядку трирічний строк для вчинення виконавчого напису пов'язується саме з виникненням у стягувача права вимоги до боржника, а не з виникненням у стягувача права на звернення до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису у зв'язку з невиконанням боржником чи іпотекодателем в тридцятиденний строк вимоги про усунення порушень, про яку (вимогу) зазначено в пунктом 2.3. Порядку.

Відповідного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 28 березня 2018 року в справі № 910/3033/17.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Крім цього, у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволено повністю, з відповідача на користь позивача слід стягнути 704 грн. 80 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст.81, 141, 142, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ухвалив:

Позов ОСОБА_3 до Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк", третя особа приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатоліійович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - задоволити.

Визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича від 26.10.2017 року зареєстрований в реєстрі за номером 10221 таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" на користь держави 704 грн. 80 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3, 79000, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1;

Відповідач: Акціонерне товариства Комерційний Банк "Приватбанк", 01001, м. Київ, вул. Грушевського,1Д, Код ;

Повний текст рішення складено 21.11.2018 року.

Суддя/підпис/

З оригіналом згідно:

Суддя: Г. М. Пилип'юк