Постанова

Іменем України

10 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 702/1343/16-ц

провадження № 61-17820св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Райз-Максимко»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 березня 2017 року у складі судді Діденко Т. І. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» (далі - ПрАТ «Райз-Максимко») про визнання додаткової угоди недійсною.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,4187 га, яка розташована в межах Владиславчицької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області.

Вказану земельну ділянку позивач успадкувала від своєї матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

За життя 06 липня 2009 року між ОСОБА_5 та ПрАТ «Райз-Максимко» було укладено договір оренди даної земельної ділянки строком на 5 років. На момент закінчення цього строку власником земельної ділянки була позивач, право власності якої зареєстровано 26 вересня 2011 року. На даний час зазначена земельна ділянка використовується ПрАТ «Райз-Максимко» згідно з додатковою угодою до основного договору б/н від 03 лютого 2015 року зі строком дії до 20 травня 2020 року, яка зареєстрована 05 лютого 2015 року.

Оскільки додаткову угоду від 03 лютого 2015 року позивач з відповідачем не укладала, вона звернулася до Монастирищенського відділення поліції ГУНП в Черкаській області з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України.

За вказаним фактом розпочато кримінальне провадження, в межах якого за клопотання позивача проведено судову почеркознавчу експертизу щодо ідентифікації підписів сторін додаткової угоди.

Згідно з висновком експерта підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Орендодавець» додаткової угоди від 03 лютого 2015 року до договору оренди землі від 06 липня 2009 року, який укладений між ОСОБА_4 та ПрАТ «Райз-Максимко» виконаний не самою ОСОБА_4, а іншою особою.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просила суд визнати недійсною додаткову угоду від 03 лютого 2015 року до договору оренди землі б/н від

06 липня 2009 року, укладену від імені ОСОБА_4 та ПрАТ«Райз-Максимко».

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від

10 березня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду від 03 лютого 2015 року б/н до договору оренди землі від 06 липня 2009 року б/н, укладену від імені ОСОБА_4 та ПрАТ «Райз-Максимко», зареєстровану Реєстраційною службою Монастирищенського районного управління юстиції в Черкаській області

04 лютого 2015 року за № 8622799.

Стягнуто з ПрАТ «Райз-Максимко» на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач оспорюваний договір не підписувала, тому такий договір підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «Райз-Максимко» відхилено.

Рішення Морнастирищенського районного суду Черкаської області від

10 березня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ПрАТ «Райз-Максимко», суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

31 липня 2017 року ПрАТ «Райз-Максимко» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 березня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 11 травня

2017 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій безпідставно прийняли до уваги висновок експерта від 09 серпня 2016 року

№ 1/1324, який здійснено в рамках кримінального провадження.

24 липня 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 через засоби пошитого зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просить касаційну скаргу

ПрАТ «Райз-Максимко» залишити без задоволення, а рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 березня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 11 травня

2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Згідно роз?яснень викладених в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Суди попередніх інстанцій встановивши, що підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Орендодавець» додаткової угоди від 03 лютого 2015 року до договору оренди землі б/н від 06 липня 2009 року між ОСОБА_4 та ПрАТ «Райз-Максимко» виконано не самою ОСОБА_4, а іншою особою, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та визнання спірного правочину недійсним.

Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанції безпідставно прийняли до уваги висновок експерта від 09 серпня 2016 року № 1/1324, який здійснено в рамках кримінального провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України, є безпідставними, оскільки заявник не був позбавлений можливості заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи в судовому засіданні в суді першої та апеляційної інстанцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року зупинено виконання рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 березня

2017 року та ухвали апеляційного суду Черкаської області від 11 травня

2017 рокудо закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга ПрАТ «Райз-Максимко» підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 березня

2017 року та ухвали апеляційного суду Черкаської області від 11 травня

2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від

10 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від

11 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 березня 2017 року та ухвали апеляційного суду Черкаської області від 11 травня 2017 року.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська