Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 199/4150/15-ц

провадження № 61-25868св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: комунальне підприємство «Жилсервіс-9» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року у складі судді Сенчишина Ф. М. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: комунальне підприємство «Жилсервіс-9» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «Жилсервіс-9»), ОСОБА_6, про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Власником квартири АДРЕСА_2, яка знаходиться на поверх вище від її квартири, є ОСОБА_5

15 березня 2015 року її квартиру було затоплено з вини власників квартири № 43, що встановлено відповідним актом, складеним працівниками КП «Жилсервіс-9».

Оскільки ОСОБА_5 у добровільному порядку відшкодувати завдану шкоду відмовляється, ОСОБА_4 просила суд стягнути з неї 25 384,25 грн на відшкодування завданої майнової шкоди. Крім того, ОСОБА_4, стверджувала, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_5 вона зазнала душевних і моральних страждань, які, зокрема, пов'язані з перенесенням протягом тривалого часу незручностей проживання у пошкодженій квартирі, потребою у додаткових зусиллях для організації звичайного порядку життя, відновлення попереднього стану квартири, чим їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінила у 5 000,00 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 16 801,80 грн на відшкодування завданої майнової шкоди, 500,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 289,82 грн та судові витрати з оплати судової експертизи у розмірі 1 953,92 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довела факт залиття квартири, протиправність дій відповідача, розмір шкоди та причинно-наслідковий зв'язок між протиправною дією і шкодою, а відповідач не довів відсутність своєї вини у завданні цієї шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що факт залиття квартири, власником якої є позивач, з вини відповідача підтверджується актом про залиття від 15 березня 2015 року, висновком судової будівельно-технічної експертизи від 02 грудня 2012 року, а відповідач, яка зобов'язана належно утримувати внутрішньоквартирні мережі водопостачання, не спростувала свою вину у завданні шкоди позивачу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_4.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_7

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надано суду належних і допустимих доказів залиття її квартири з вини відповідача, та як наслідок факт завдання майнової і моральної шкоди з її вини. Акт про залиття від 15 березня 2015 року не вказує на її вину у залитті квартири позивача, а висновок судової будівельно-технічної експертизи від 02 грудня 2012 року ґрунтується на припущеннях.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що вона на виконання вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року надала суду докази на підтвердження своїх вимог, при цьому відповідач не довів свою невинуватість у заподіянні шкоди.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки)

Згідно з частинами першою і другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Факт залиття квартири, власником якої є позивач, з вини відповідача підтверджується актом про залиття від 15 березня 2015 року, складеним працівником КП «Жилсервіс-9» та висновком судової будівельно-технічної експертизи від 02 грудня 2012 року.

Свою вину у завданні шкоди позивачу відповідач не спростував.

Таким чином, встановивши, що позивач довів завдану йому шкоду, протиправність дій відповідача, причинний зв'язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню відповідачем.

Розмір моральної (немайнової) шкоди суд першої інстанції обґрунтовано визначив з урахуванням дійсних обставин справи і правильно виходив із того, що у результаті винних дій відповідача, позивачу завдано моральної шкоди, оскільки у зв'язку із залиттям квартири вона перенесли моральні переживання і незручності.

Доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк