ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року

м.Суми

Справа №591/5369/17

Номер провадження 22-ц/788/1377/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 квітня 2018 року, в складі судді Клименко А.Я., ухвалене у м. Суми,

в с т а н о в и в:

26 вересня 2017 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, мотивуючи тим, що 17 квітня 2017 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого, відповідач взяв у неї грошові кошти у розмірі 153400 грн. за умови повернення до 25 квітня 2017 року. Вказані обставини підтверджуються розпискою, яка 17 квітня 2017 року була власноруч написана ОСОБА_2

Однак, взяті на себе зобовязання щодо повернення боргу відповідач не виконав, а тому станом на 26 вересня 2017 року утворилася заборгованість в сумі 169698,22 грн.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь за договором позики заборгованість у розмірі 169698,22 грн., а саме: 153400 грн. основного боргу, 8207,95 грн. сума відсотків за користування позикою, 1954,27 грн. 3% річних від простроченої суми, 6136 грн. інфляційні втрати.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 169698,22 грн., а також 1696,99 грн. у рахунок повернення витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому зазначає, що в матеріалах справи міститься квитанція від 24 червня 2017 року, з якої вбачається, що саме на цю дату ОСОБА_1 отримала від нього в рахунок погашення боргу 9980 грн., у звязку з чим залишок заборгованості складає 143420 грн., а розрахунок суми боргу з урахуванням відсотків, 3% річних та інфляції, зазначений в оскаржуваному рішенні суду, не відповідає фактичним обставинам справи.

Крім того, в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості, з якого неможливо встановити, чи враховувались зміни облікової ставки НБУ в календарному місяці при щомісячному нарахуванні процентів, який метод застосовувався при розрахунку плати за користування позикою, яким чином визначався розмір боргу з урахуванням індексу інфляції.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_3, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 17 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оформлено розписку, за якою останній взяв товар, а саме: лом чорних металів на суму 153400 грн. у ОСОБА_1 Грошові кошти зобовязувався повернути до 25 квітня 2017 року (а.с. 14).

Рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог мотивоване тим, що відповідач не надав суду належних доказів на підтвердження повернення коштів, а тому з урахуванням умов договору позики, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу, відсотків за користування позикою, 3% річних від простроченої суми, інфляційних втрат.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статей 525, 526 ЦК України, зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ст. 1050 ЦК України, за договором позики на позичальникові лежить обовязок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Зміст наведених норм у сукупності свідчить про те, що прийняття часткового виконання позикового зобов'язання підлягає документальному оформленню та має підтверджуватися відповідною розпискою позикодавця про одержання часткового погашення боргу за позикою або розпискою про неможливість повернути борговий документ у зв'язку з неповним (частковим) поверненням позики. При цьому, відповідна розписка видається кредитором на вимогу боржника та залишається у боржника.

Розписок про отримання від ОСОБА_2 коштів у сумі 9980 грн., про які в апеляційній скарзі зазначає відповідач, ОСОБА_1 не видавала, а відмітки на борговій розписці від 17 квітня 2017 року про отримання коштів, не містять підпису ОСОБА_2 на підтвердження обставин про те, що він частково погасив борг.

Копія квитанції № 0905-7219-7608-0947 від 24 червня 2017 року, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, не є належним доказом того, що позивач отримала від ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу 9980 грн. і у звязку з цим його заборгованість за договором позики склала 143420 грн., оскільки з її змісту не вбачається, що саме грошові кошти в сумі 9980 грн., що були перераховані на банківську картку ОСОБА_1 24 червня 2017 року призначалися саме в рахунок погашення боргу за розпискою, складеною 17 квітня 2017 року.

З вище викладеного слідує, що суд першої інстанції правильно визначився із сумою основного боргу за договором позики, яка складає 153400 грн., і яка була вказана у розписці, складеній 17 квітня 2017 року.

Твердження ОСОБА_2 про те, що розрахунок суми боргу з урахуванням відсотків за користування грошовими коштами, 3% річних та інфляційних збитків не відповідає фактичним обставинам справи, є необґрунтованим.

У позовній заяві ОСОБА_1 навела розрахунки заборгованості за договором позики, виходячи з основної суми боргу, зазначеної у розписці, з урахуванням суми відсотків за користування позикою, 3% річних та інфляційних збитків, при цьому, враховуючи облікову ставку НБУ, яка діяла за період нарахованого боргу, індексу інфляції за вказані періоди, які суд першої інстанції вважав обгрунтованими і, з якими погоджується апеляційний суд. Крім того, позивач вказала, якими саме нормативними актами вона керувалася при визначенні оспорюваних сум. А відповідач, в свою чергу, контррозрахунку заборгованості за договором позики суду першої та апеляційної інстанції не надав.

Тому, не зазначення у судовому рішенні розрахунків, на підставі яких суд першої інстанції вважав позов обґрунтованим, і з яких виходив при задоволенні грошових вимог за договором позики, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та додержані норми процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: О.Ю. Кононенко

ОСОБА_4

ОСОБА_5