Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 274/1981/14-ц

провадження № 61-12181св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач 1 - ОСОБА_7,

відповідач 2 - ОСОБА_8,

представник відповідачів 1, 2 - ОСОБА_9,

представник відповідача 1 - ОСОБА_10,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7, подану представником - адвокатом ОСОБА_10, на заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області у складі судді Зайцева А. В. від 16 жовтня 2014 року та постанову апеляційного суду Житомирської області в складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М. від 17 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 14 травня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_7 було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 286/25-451, згідно умов якого з урахуванням додаткової угоди № 2 від 30 червня 2009 року остання отримала кредит траншами у сумі 100 359,36 дол. США зі сплатою 15 % річних за користування кредитом, із кінцевим терміном повернення всіх траншів кредиту до 13 травня 2022 року (включно). Цього ж дня на забезпечення виконання вказаного договору між позивачем та ОСОБА_8 укладено договір поруки № 286/25-452, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно з ОСОБА_7 відповідати перед позивачем за виконання зобов'язання за указаним кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачі зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконали, чим порушили умови кредитного договору. Станом на 24 березня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 156 271,54 дол. США, що еквівалентно за офіційним курсом Національного банку України 1 593 422,76 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 92 829,14 дол. США; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 53 866,14 дол. США; пені за порушення терміну погашення кредиту у розмірі 33 943,71 грн та пені за порушення терміну погашення процентів у розмірі 63 700,67 грн.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 жовтня 2014 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 14 травня 2007 року № 286/25-451 у сумі 1 593 422,76 грн, що еквівалентно за офіційним курсом Національного банку України 156 271,54 дол. США.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник ОСОБА_7 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, що призвело до утворення заборгованості, а оскільки відповідно до закону та умов договору поруки відповідач ОСОБА_8 зобов'язався нести солідарну відповідальність за невиконання ОСОБА_7 кредитних зобов'язань, стягнув солідарно з позичальника та поручителя на користь банку кредитну заборгованість.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 17 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про застосування позовної давності, апеляційний суд виходив із того, що будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, відповідачі не реалізували надане їм право щодо подання до суду першої інстанції заяви про застосування позовної давності. Апеляційний суд позбавлений можливості застосувати приписи статей 256-258 ЦК України без заяви відповідача, поданої до ухвалення рішення у суді першої інстанції.

У лютому 2018 року представник ОСОБА_7 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що за визначенням пункту 4.3 кредитного договору та умовами додаткової угоди від 30 червня 2009 року строк користування кредитом вважається таким, що сплив з 15 серпня 2009 року. Звернувшись до суду з указаним позовом 12 квітня 2014 року, позивач пропустив позовну давність, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки розгляд справи у суді першої інстанції відбувся без участі відповідачів, то вони не могли скористатись правом на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору.Відмовивши у задоволенні заяви про застосування позовної давності як підстави для перегляду заочного рішення, так і апеляційного розгляду справи, суди першої та апеляційної інстанцій порушили принцип рівності та змагальності сторін, визначений статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод, про доступ до правосуддя та позбавили відповідачів можливості подати заперечення на позовну заяву та докази, які б довели ті обставини, на якій вони посилалися.

У квітні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначало, що про розгляд справи у суді першої інстанції відповідачі повідомлялися належним чином, але не користувалися своїми процесуальними правами лише з власної недбалості. Ухвалені у справі судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги безпідставними.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом статей 526, 530, 1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд установив, що 14 травня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_7 було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 286/25-451, згідно умов якого з урахуванням додаткової угоди № 2 від 30 червня 2009 року остання отримала кредит траншами у сумі 100 359,36 дол. США зі сплатою 15 % річних за користування кредитом, із кінцевим терміном повернення всіх траншів кредиту до 13 травня 2022 року (включно).

Цього ж дня на забезпечення виконання вказаного договору між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_8 укладено договір поруки № 286/25-452, за умовами якого останній зобов'язався солідарно з ОСОБА_7 відповідати перед позивачем за виконання зобов'язання за указаним договором про надання невідновлювальної кредитної лінії.

Пунктом 4.3 кредитного договору сторони передбачили, що у разі не виконання позичальником зобов'язань щодо сплати кредиту й процентів згідно умов цього договору, протягом більше ніж 5 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов'язаний погасити кредит в повному обсязі та сплатити проценти за фактичне використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

30 червня 2009 року сторони уклали додаткову угоду № 2 про внесення змін до кредитного договору, пунктом 3 якої передбачили, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів, визначених пунктом 2.5 договору, та/або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 30 календарних днів кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідно повідомлення позичальнику, а позичальник в свою чергу зобов'язується достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання вищезазначеного письмового повідомлення кредитора.

14 лютого 2014 року банк на адреси відповідачів надсилав вимоги про погашення кредитної заборгованості, яка останніми погашена не була.

У квітні 2014 року банк звернувся до суду з указаним позовом до відповідачів про солідарне стягнення кредитної заборгованості.

Із наданого банком розрахунку вбачається, що ОСОБА_7 порушила умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за ним процентів, унаслідок чого станом на 24 березня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 156 271,54 дол. США, що еквівалентно за офіційним курсом Національного банку України 1 593 422,76 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 92 829,14 дол. США; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 53 866,14 дол. США; пені за порушення терміну погашення кредиту у розмірі 33 943,71 грн та пені за порушення терміну погашення процентів у розмірі 63 700,67 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були належним чином повідомлені про час і місце судових засідань у суді першої інстанції, призначених на 20 червня, 13 серпня, 02 вересня, 16 жовтня 2014 року.

У зв'язку із неявкою відповідачів у судові засідання, 16 жовтня 2014 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області ухвалив заочне рішення про задоволення позову.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оскільки ОСОБА_7 прострочила виконання зобов'язання, то банк має право вимагати на підставі частини другої статті 1050 ЦК України дострокового повернення кредитної заборгованості в розмірі 1 593 422,76 грн з позичальника та поручителя у солідарному порядку.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо солідарного стягнення з позичальника та поручителя ОСОБА_8 кредитної заборгованості у визначеному в позові розмірі.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Умовами кредитного договору передбачено повернення кредиту та процентів шляхом сплати щомісячного платежу (пункти 1.1.2.1., 2.5. договору).

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором (пункт 6.2 договору поруки).

Із наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що останній платіж боржником здійснено 06 квітня 2009 року, а з позовом банк звернувся у квітні 2014 року, тобто поза межами шестимісячного строку з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в повному обсязі, суди попередніх інстанцій не врахували, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вирішуючи спір по суті, суди не з'ясували, в якій частині щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів порука ОСОБА_8 припинилася, а в якій частині ні, не встановили за який період та за якою сумою кредитної заборгованості останній несе солідарну відповідальність із позичальником.

Оскільки позичальник та поручитель є солідарними боржниками, а зазначений у позові розмір кредитної заборгованості, який суди визнали обґрунтованим та солідарний обов'язок погашення якого поклали на відповідачів, то відповідно до статті 411 ЦПК України судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану представником - адвокатом ОСОБА_10, задовольнити частково.

Заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 жовтня 2014 року та постанову апеляційного суду Житомирської області від 17 січня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило