№ 201/1711/18
провадження 2/201/1261/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка А.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру стягуваних аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 20 лютого 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про збільшення розміру стягуваних аліментів. Позивач у своєму позові посилається на те, що з відповідачем вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 червня 2004 року, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейне життя в подальшому не склалося, стало питання про розлучення і до суду подано позов про розірвання шлюбу, зараз вже шлюб їх було розірвано, майно поділили добровільно, дитина залишилася мешкати з нею; відповідач утриманням і вихованням дитини не займався, вона вимушена була звертатися до суду і за її позовом рішенням суду від 16 червня 2009 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання вказаної дитини в твердій грошовій суми 500 грн. щомісяця, рішення набрало законної сили. Зараз матеріальне становище позивачки погіршилося, потрібно більше коштів на утримання сина, оскільки дитина росте і потребує більше коштів на освіту, оздоровлення, гуртки та інш., позивачка не працює, їх з відповідачем дитина інколи хворіє, потребує додаткових витрат, коштів не вистачає. Зараз вона має скрутне матеріальне становище, фактично у вихованні та матеріальному забезпеченні сина відповідач участі не приймає, потребує більше коштів від відповідача, який не сплачує аліменти і за виконавчим листом, мається заборгованість в нього по сплаті аліментів. Просила змінити шляхом збільшення розміру стягуваних з відповідача згідно вказаного рішення суду аліментів на її користь на утримання їх спільного неповнолітнього сина та встановити розмір цього стягування щомісячно не по 500 грн., а по 3 000 грн. з відповідача щомісячно до досягнення сином повноліття, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; вказаним, на думку суду, позовні вимоги не визнав, вказавши, що дійсно згідно вказаного рішення він зобовязаний виплачувати відповідачці на утримання сина по 500 грн. щомісяця, рішення набрало законної сили. Але зараз він зараз не працює і має вкрай скрутне матеріальне становище, його матеріальний і побутовий стан в кращу сторону не змінився. Фактично просив розглянути справу за наявними матеріалами справи і відмовити в позові, справу розглянути за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

Зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 червня 2004 року, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейне життя в подальшому не склалося, стало питання про розлучення і до суду подано позов про розірвання шлюбу, зараз вже шлюб їх було розірвано, майно поділили добровільно, дитина залишилася мешкати з нею; відповідач утриманням і вихованням дитини не займався, позивач вимушена була звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання їх сина і за її позовом рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2009 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання вказаної дитини в твердій грошовій суми 500 грн. щомісяця, рішення набрало законної сили, по справі видані виконавчі листи і вона предявлені до виконання і зараз знаходяться на виконанні в ДВС. Зараз позивачка вказує на те, що її матеріальне становище позивачки погіршилося через те, що потрібно більше коштів на утримання сина, оскільки дитина росте і потребує більше коштів на освіту, оздоровлення, гуртки та інш., позивачка не працює, їх з відповідачем дитина інколи хворіє, потребує додаткових витрат, коштів не вистачає. Зараз вона має скрутне матеріальне становище, фактично у вихованні та матеріальному забезпеченні сина відповідач участі не приймає, потребує більше коштів від відповідача, який не сплачує аліменти і за виконавчим листом, мається заборгованість в нього по сплаті аліментів. Звернення до відповідача про надання додаткових коштів на утримання дитини ні до чого не призвело, зверталася до нього з питанням про погашення заборгованості по аліментам і збільшення розміру стягуваних аліментів, але той заперечує. В добровільному поряду спір не вирішено і позивач вимушена була звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, які мають істотне значення.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Згідно ч.1 ст. 184 якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час.

Судом встановлено, що при винесенні рішення 16 червня 2009 року при визначенні розміру стягуваних аліментів суд вже врахував і стан здоровя позивача та її сімї, і матеріальне становище відповідача і дитини, позивача, наявність у платника аліментів інших дітей чи непрацездатних дружини, батьків і інш. та інші обставини, що мають суттєва значення для вирішення спору і стягнення конкретної суми аліментів.

Але зараз позивач ставить питання фактично про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітнього сина, а не про збільшення розміру стягуваних аліментів, суду не надано доказів того, що матеріальне становище відповідача покращилося, він має стабільний заробіток чи інш. і що він в змозі сплачувати аліменти в більшому розмірі, ніж раніше.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Навпаки: судом встановлено, що відповідач навіть не сплачує аліменти на утримання сина за виконавчим листом, мається велика заборгованість, він має скрутний стан, певний час не мешкав вдома, з ним ведеться робота державного виконавця з цих питань.

Посилання позивача на збільшення розміру стягуваних аліментів не може бути підставою для задоволення позову, оскільки фактично ставиться питання про більше коштів для розвитку і виховання, навчання, лікування, оздоровлення дитини, тобто додаткових зусиль і коштів для організації життя дитини та її утримання, а це додаткові витрати, а не збільшення стягуваних аліментів, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного становища, погіршення або поліпшення здоровя когось із них.

Отже зараз скрутне матеріальне становище мають і позивач і відповідач, матеріальне положення відповідача після рішення суду про стягнення аліментів не змінилося. Доказів іншого суду не надано.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача чи їх дитини. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно позивача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно аліментів, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій віжповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог, можливість сплати більшої частини аліментів - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Позивач звільнена від сплати судового збору, не сплатила вказане, тому витрати слід віднести за рахунок держави.

Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов'язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов'язків батьків.

Вищезазначене підтверджено і доведено доказами.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про збільшення розміру стягуваних аліментів відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про збільшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 7, 141, 150, 155, 180, 182, 183, 184, 185, 192 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про збільшення розміру стягуваних аліментів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 28 листопада 2018 року.

Суддя