Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 359/8795/16-ц

провадження № 61-32178св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Сбербанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Гуля В. В., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2017 року публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (далі - ПАТ «Сбербанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 186 146,87 грн, з яких: заборгованість за кредитом 57 743,47 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 38 005,64 грн, пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом 65 853,49 грн, пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом 24544,27 грн.

Позов мотивовано тим, що 09 вересня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 65 000 грн та зобов'язався до 08 вересня 2018 року повернути кредит шляхом сплати нарахованих процентів ануїтетними платежами в сумі не менше 2242,85 грн, а також сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 33% річних. У разі порушення прийнятих на себе зобов'язань, зокрема за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за цим договором зобов'язався сплачувати пеню у розмірі 0,2% від простроченої суми за кожний день прострочення будь-якого платежу, передбаченого цим договором.

Взяті на себе зобов'язання відповідач належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у загальному розмірі 186 146,87 грн, яку банк просив стягнути в судовому порядку.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2017 року у складі судді Журавського В. В. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Сбербанк» порушено порядок дострокового повернення кредиту, який передбачений пунктами 8.3 - 8.5, укладеного між сторонами кредитного договору.

Під час розгляду справи відповідач надав висновок експертного економічного дослідження, яким встановлено, що підтвердити суму коштів фактично сплачених ОСОБА_4 за кредитним договором у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не видається за можливе. Розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий ПАТ «Сбербанк», не відповідає умовам укладеного між сторонами договору.

За таких обставин та з урахуванням того, що суд об'єктивно позбавлений можливості визначити розмір заборгованості перед ПАТ «Сбербанк» за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ «Сбербанк» є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Сбербанк» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Сбербанк» заборгованість за кредитним договором від 09 вересня 2013 року у розмірі 186 146,87 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 57 743,47 грн, за процентами за користування кредитом 38 005,64 грн, пені за прострочення повернення заборгованості 65 853,49 грн, пені за прострочення сплати процентів 24 544,27 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Сбербанк» судовий збір у сумі 5863,62 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що станом на 31 жовтня 2016 року у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 186 146,87 грн, що складається з: заборгованості за кредитом 57743,47 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом 38 005,64 грн, пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом 65 853,49 грн, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом 24 544,27 грн, що підтверджується письмовим розрахунком заборгованості. При цьому відповідач, заперечуючи проти вищенаведеного розрахунку заборгованості, наданого позивачем, його не спростував, своїх розрахунків не надав, таким чином відповідач не спростував розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий банком.

Висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки судом не враховано, що обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що не дотримавшись вимог пунктів 8.3.-8.5. кредитного договору щодо підстав та процедури дострокового повернення кредиту та всіх нарахувань по ньому, банк не мав права на звернення з даним позовом до суду, а суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування положень статей 525, 526, 638 ЦК України, оскільки при укладенні кредитного договору сторони досягли згоди щодо підстав та процедури дострокового повернення кредиту.

Факт не надання відповідачем свого контррозрахунку заборгованості перед банком не може підтверджує, що розрахунок заборгованості, зроблений позивачем, є обґрунтованим та таким, що не спростований відповідачем, оскільки саме на банк законом покладається обов'язок довести обґрунтованість та правильність розрахунку.

При ухвалені оспорюваного судового рішення, судом апеляційної інстанції було неправильно застосовано положення норм матеріального права, зокрема положення статей 525, 526, 638 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вищевказане рішення апеляційного суду. Справу витребувано із суду першої інстанції.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 09 вересня 2013 року між ПАТ «Сбербанк» ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 65 000 грн та зобов'язався до 08 вересня 2018 року повернути кошти шляхом сплати нарахованих процентів ануїтетними платежами в сумі не менше 2242,85 грн, а також сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 33% річних.

У разі порушення прийнятих на себе зобов'язань, зокрема за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за цим договором відповідач зобов'язався сплачувати пеню у розмірі 0,2% від простроченої суми за кожний день прострочення будь-якого платежу, передбаченого договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК Українивизначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов'язань.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Пунктами 8.3, 8.4, укладеного між сторонами кредитного договору ПАТ «Сбербанк» має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за кредитним договором у разі: а) затримання позичальником щонайменше на один календарний місяць сплати частини кредиту, періодичність сплати якого передбачена цим договором та/або процентів, нарахованих за користування кредитом або; б) перевищення повною сумою заборгованості за кредитом суми кредиту, який підлягав поверненню, більш як на 10 відсотків або; в) несплати клієнтом більше однієї виплати з повернення кредиту та/або процентів, що перевищує п'ять відсотків від суми кредиту; г) іншого істотного порушення позичальником умов цього договору; е) якщо банком буде виявлено недостовірність будь-якої з гарантій, наданих позичальником банку згідно з п.3.1; є) якщо відбулась втрата засобу/ів забезпечення (хоча б одного) або настання обставин, що можуть призвести до такої втрати і банк не влаштує запропонований позичальником варіант щодо надання банку нового/их чи додаткового/их засобу/ів забезпечення. При цьому, у разі, якщо банк використовує своє право щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором, то він зобов'язаний в письмовій формі повідомити про це позичальника. В такій вимозі банк зазначає повну суму заборгованості, існуючої на дату відправлення вимоги. В свою чергу, позичальник у разі отримання від банку письмової вимоги про дострокове повернення повної суми заборгованості, яка в казана в такій вимозі, зобов'язаний здійснити усі платежі на користь банку в строк не пізніше 30 календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від банку.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань у ПАТ «Сбербанк» виникло право достроково вимагати повернення боргу за кредитним договором.

Згідно наданого банком розрахунку, відповідач порушив зобов'язання щодо порядку погашення кредиту, належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за договором, у зв'язку з чим, станом на 31 жовтня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 186 146,87 грн, що складається з: заборгованість за кредитом - 57 743,47 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 38 005,64 грн, пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 65 853,49 грн, пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 24 544,27 грн.

Розмір вказаної заборгованості відповідачем не спростовано під час розгляду справи, власних розрахунків суду не надано.

Суд апеляційної інстанції, встановив вказані обставини та дав належну оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження заявлених ним вимог, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову банку та стягнення з відповідача заборгованості по кредиту.

Аргументи касаційної скарги про те, що необґрунтованість наданого банком розрахунку заборгованості по кредиту підтверджується висновком експертного економічного дослідження від 15 травня 2017 року, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки вказаний експертний висновок був предметом дослідження апеляційного суду, метою цього дослідження було визначення, в якому розмірі документально підтверджується сума коштів, фактично сплачена ОСОБА_4 у погашення заборгованості станом на 31 жовтня 2016 року. Вказаний висновок не містить контррозрахунків та не спростовує розрахунок заборгованості по кредиту, проведений банком.

Доводи касаційної скарги відповідача про те, що банк має право вимагати від нього дострокового повернення повної суми заборгованості лише за умови повідомлення про це в письмовій формі, є безпідставними, оскільки в даному випадку пред'явленням вимоги до відповідача є пред'явлення до нього позову.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2017 року до розгляду справи в касаційній інстанції, слід поновити виконання цього рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В.В. Пророк

І.М. Фаловська