АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1702/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Мельник І. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі суддів:

Новікова О.М.,

Храпка В.Д., Бондаренка С.І.,

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ПАТ АБ «Укргазбанк», треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Мисан Алла Олексіївна про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

В травні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи тим, що 22.11.2006 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 27 000 доларів США, зі сплатою 12,5% річних з кінцевим терміном повернення 21.11.2018 року. До кредитного договору було укладено додаткову угоду № 1 від 16.02.2009 року, додаткову угоду № 2 від 07.04.2009 року та додаткову угоду № 3 від 29.04.2010 року.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позичальником, відповідно договору іпотеки № ФВД1_02-06/00, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Мисан А.І., 22.11.2006 року, позичальник та поручителі ОСОБА_7, ОСОБА_8 надали в іпотеку АБ «Укргазбанк» трикімнатну квартиру загальною площею 84,2 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить Іпотекодавцям на праві приватної власності.

Відповідно до п. 3.1.1. кредитного договору банк зобов'язується відкрити позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 та видати позичальнику кредит в сумі 27 000 дол. США з позичкового рахунку шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника НОМЕР_2, відкритий в ЧФ ВАТ АБ «Укргазбанк».

Однак, на думку позивача при підписанні даного договору та додаткових угод до нього, відповідачем було порушено його законні права. Кредитний договір ФВ 02-06/00 від 22 листопада 2006 року за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача. Відповідачем не проведено переддоговірної роботи, позивача не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту, наявні форми кредитування, відмінності між ними, про методи нарахування відсотків, та як обраний метод буде впливати на зобов'язання споживача.

Позивач стверджує, що ненадання попередньої інформації позичальнику та відсутність конкретного розрахунку у Кредитному договорі призвело до введення позичальника в оману.

Сплачуючи кошти в рахунок погашення кредиту, позивач був позбавлений можливості контролювати, яким чином банк розподіляє їх на тіло та відсотки, скільки ще коштів йому потрібно сплатити.

В кредитному договорі відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, тому це є достатньою підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, банком порушено істотну умову кредитного договору, що стосується його предмету, так як зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Натомість, п.п. 1 Кредитного договору визначає грошовий еквівалент в іноземній валюті, з якого слідує, що: «Банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в сумі 27 000 доларів США.

У зв'язку з цим ОСОБА_5 просила суд визнати кредитний договір від 22.11.2006 року, укладений між позивачем та ПАТ АБ «Укргазбанк», недійсним з моменту його укладання. Зобов'язати приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передане в іпотеку за договором іпотеки. Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати односторонню реституцію, а саме: зобов'язати банк повернути позивачу сплачені по кредитному договору відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_5 оскаржила його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що розмір щомісячного зобов'язання позичальника збільшувався у зв'язку з підвищенням курсу долара США. Кредитний договір не містить інформацію про сукупну вартість кредиту для споживача як в процентному значенні, так і в грошовому виразі. Тому позивачка вважає, що на момент підписання кредитного договору банк скористався тим, що вона об'єктивно не мала необхідних знать для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору та була введена в оману при отриманні кредитних коштів. Суд надав перевагу висновку судової-економічної експертизи №57/280/16-23 від 28.04.2016 року. Водночас суд взагалі не врахував експертне економічне дослідження №2-12/09 від 12.09.2017 року, яким зафіксовані порушення при укладенні оспорюваного договору.

Посилаючись на викладені доводи, апелянт просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

ПАТ АБ «Укргазбанк» у своєму відзиві зазначає, що апелянтка в апеляційній скарзі вийшла за межі позовних вимог. Вона навмисно спотворює фактичні дані та замінює їх надуманими аргументами. Судом першої інстанції була здійснена належна оцінка доказам та зроблений висновок, що позивач була належним чином ознайомлена з умовами кредитування та отримала кредит саме на таких умовах, які вважала прийнятними для себе. Вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку. Підстави для скасування рішення відсутні, тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що підписання позивачкою договору кредиту є свідченням її згоди на прийняття всіх умов договору, згідно з якими вона зобов'язалася перед кредитором за виконання нею свого обов'язку. При цьому, суд вважав доведеним той факт, що банк мав всі правові підстави для укладення кредитного договору та надання кредиту в іноземні валюті. Позивач була належним чином ознайомлена з умовами кредитування та отримала кредит саме на таких умовах, які вважала прийнятними для себе, і займаючи на момент отримання кредиту посаду заступника начальника Головного управління економіки Черкаської облдержадміністрації, мала об'єктивну можливість здійснити оцінку запропонованих умов кредитування та здійснити свідомий вибір щодо добровільного укладення чи не укладення кредитного договору на запропонованих банком умовах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

При цьому, перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі в редакції, що діяла на момент укладення договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

При відсутності достатніх даних для визнання умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при укладанні спірного договору ОСОБА_5 засвідчила його своїм підписом, тобто попередньо ознайомилась з усіма істотними та іншими умовами договору. У цьому договорі зазначена мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а позичальник взяв кредит та зобов'язався повернути його банку відповідно до обумовлених сторонами умов.

У разі незгоди з умовами кредитного договору позивачка мала можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак таким правом ОСОБА_5 не скористалася, що свідчить про її згоду з усіма умовами договору.

Встановивши, що при укладенні кредитного договору ОСОБА_5 були відомі всі викладені в ньому умови та не існувало ніяких інших обставин, які б змусили її прийняти невигідні для неї умови договору, порушень закону з боку відповідача не виявлено, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Так, матеріалами справи встановлено, що 22.11.2006 року між ВАТ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк», відповідно до статуту, та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № ФВ 02_06/00, згідно якого позичальник отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 27000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних, зі кінцевим терміном повернення до 21.11.2018 року.

До кредитного договору було укладено додаткову угоду № 1 від 16.02.2009 року, додаткову угоду № 2 від 07.04.2009 року та додаткову угоду № 3 від 29.04.2010 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позичальником, банком та третіми особами ОСОБА_8 та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки № ФВД1_02-06/00, нотаріальне посвідчення якого проведено 22.11.2006 року за реєстр. №7821. За договором іпотеки позичальник і майнові поручителі ОСОБА_7, ОСОБА_8 надали в іпотеку АБ «Укргазбанк» трикімнатну квартиру загальною площею 84,2 кв. м, житловою - 54,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, 22.11.2006 року ПАТ «Укргазбанк» та ОСОБА_6 уклали договір поруки ФВДП_02-06/00, за яким ОСОБА_6 зобов'язався нести солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за неналежне виконання основного договору.

За період з 22.11.2006 по 28.09.2007 позичальник звертався до банку з заявами на видачу частини кредитних коштів на загальну суму 24012,00 доларів США. Випискою по позичковому рахунку позичальника № НОМЕР_1 за період з 22.11.2006 по 28.09.2007 підтверджується перерахування банком кредитних коштів в сумі 24012,00 дол. США з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника № 262048931.840.

Під час розгляду цивільної справи №712/3811/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 січня 2016 року, була призначена судова економічна експертиза.

Відповідно до висновку за результатами проведення судово-економічної експертизи № 57/280/16-23 від 28 квітня 2016 року підтверджено відповідність документального оформлення операцій банком з надання кредитів та з повноти нарахування та сплати відсотків за користування кредитом у відповідності до умов кредитного договору без грубих порушень нормативних актів, що регулюють порядок видачі, погашення кредитів, їх обліку та контролю за виключенням окремих положень, які всупереч вимог Закону № 1023, не були обумовлені в кредитному договорі. В ході дослідження документально підтверджено видачу ОСОБА_5 грошових коштів в іноземній валюті шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника, як передбачено умовами кредитного договору № ФВ_02-06/00 від 22.11.2006 року.

Крім того, позивачка надала суду висновок Експертного економічного дослідження №2-12/09 від 12.09.2017 року, виконаний на підставі заяви ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 152-187). Зокрема, висновком вказаного дослідження встановлено, що надані матеріали для дослідження не містять первинних документів, які могли б підтверджувати або спростувати факт отримання грошових коштів в готівковій формі по касі банку. Обґрунтованість того, що умовами кредитного договору визначений детальний розпис загальної (сукупної) сукупної вартості кредиту, реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту, а також документально обґрунтований щомісячний платіж, за цим висновком не підтверджується.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 при укладенні оспорюваного договору дійсно була ознайомлена з усіма умовами кредитування, отримала кредит на цих умовах, а також мала об'єктивну можливість здійснити оцінку запропонованих умов кредитування. Підписання договору було добровільне.

При цьому, суд першої інстанції в повній мірі дослідив такі письмові докази, як анкету позичальника-фізичної особи на отримання кредиту, заяву на отримання кредиту, умови кредитування по програмі «Іпотечний кредит», розрахунок платежів на споживчі цілі під заставу нерухомості, засвідчені підписом позичальника.

Суд правомірно поклав в основу рішення висновки судово-економічної експертизи № 57/280/16-23 від 28 квітня 2016 року, що була призначена ухвалою суду, та якою встановлено, що грубих порушень нормативних актів, що регулюють порядок видачі, погашення кредитів, їх обліку та контролю, не було встановлено в кредитному договорі.

Також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи доводи позивачки про визнання кредитного договору недійсним з підстав, визначених статтею 230 ЦК України, зокрема, з підстав введення позивача в оману з приводу розміру щомісячного платежу, відсоткової ставки та сукупної вартості кредиту шляхом нечесної підприємницької практики.

Так, частиною першою статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Оскільки позивачкою не доведено умислу відповідача щодо приховування від нього обставин, які мали істотне значення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, визначених статтею 230 ЦК України, для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Крім того, позивачка здійснювала добровільне погашення заборгованості за кредитним договором протягом майже десяти років, між сторонами неодноразово укладались додаткові угоди, в тому числі, і з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника.

Таким чином, ОСОБА_5 фактично підтвердила свою згоду з умовами договору добровільним їх виконанням. Наявність заборгованості за кредитом не оскаржується.

Посилання апелянта на відсутність у договорі реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту є необґрунтованими, оскільки на момент укладення договору 22.11.2006 року Закон України «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент виникнення кредитних правовідносин) не містив такі вимоги при укладенні договору. Вимоги визначення у договорі реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту були передбачені в Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, тобто вже після укладення договору.

Крім того, відповідно до абз. 2 п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, саме щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, ОСОБА_5 не спростувала презумпцію правомірності оспорюваного договору. Рішення суду з приводу цих доводів є законним та обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не містять підстав для скасування чи зміни законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 22 листопада 2018 року.

Судді