Постанова

Іменем України

20 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 159/1192/16-ц

провадження № 61-9306св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Ремонтне житлово-комунальне підприємство № 2 міста Ковеля, Виконавчий комітет Ковельської міської ради,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2016 року у складі судді Миронюка М. Г. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 02 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Грушицького А. І., Свистун О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Ремонтного житлово-комунального підприємства № 2 міста Ковеля (далі - РЖКП № 2), Виконавчого комітету Ковельської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який було розірвано рішенням Ковельського міського суду Волинської області від 27 вересня 1996 року. Під час перебування у шлюбі вказані особи проживали та були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1,яка відноситься до державного житлового фонду і перебуває у віданні Ковельської міської ради. З серпня 2003 року вона з ОСОБА_8 стали проживати як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у вказаній квартирі. 17 січня 2006 року вона уклала з ОСОБА_8 шлюб, який було розірвано 09 липня 2010 року. Однак вони і надалі продовжували жити як одна сім'я та вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Після його смерті ОСОБА_5 стала чинити їй перешкоди у користуванні житлом. Вважає, що оскільки починаючи з 2003 року вона постійно проживає у спірній квартирі як член сім'ї ОСОБА_8, то на підставі статті 64 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) набула права користування цим жилим приміщенням. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила встановити факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_8 та визнати за нею право користування вказаною квартирою.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 вселилася у квартиру, яка відноситься до комунальної власності, без згодиОСОБА_5 як наймача та проживала у ній без реєстрації. Позивач не довела, що вона разом з померлим ОСОБА_8 нажила спільне майно. Тому відсутні підстави для встановлення факту проживання ОСОБА_4 однією сім'єю з ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу та визнання за нею права користування спірним житлом.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 02 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 02 серпня 2016 року, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що оскільки вона тривалий час проживала у спірній квартирі, то набула права користування цим жилим приміщенням як член сім'ї ОСОБА_8 Відповідач ОСОБА_5 не ставила питання про її виселення із займаного житла, що слід розцінювати як надання мовчазної згоди на її проживання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відкрито провадження у цій справі.

23 листопада 2016 року РЖКП № 2 подало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що наведені позивачем доводи скарги були обґрунтовано спростованні судами попередніх інстанцій.

24 листопада 2016 року ОСОБА_5 також подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просила відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що вона є єдиним наймачем спірної квартири, порядок її користування не встановлювався. Усі договори про надання житлово-комунальних послуг були укладені з нею. Згоди на вселення позивача вона не давала.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 лютого 2018 року справу № 159/1192/16 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11 грудня 1996 року.

Випискою з домової книги про склад сім'ї та прописку від 01 грудня 2015 року № 3898 підтверджується, що у квартирі АДРЕСА_1, яка належала Ковельській міській раді, з 1995 року зареєстровані ОСОБА_5 як наймач та ОСОБА_8 як член її сім'ї.

З 17 січня 2006 року по 09 липня 2010 року ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

З ОСОБА_5 як наймачем квартири АДРЕСА_1 були укладені договори про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення від 18 серпня 2015 року, про надання населенню послуг з газопостачання від 01 грудня 2015 року, про користування електричною енергією для побутових потреб від 04 грудня 2015 року.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 22 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (спірною квартирою), у задоволенні позовних вимог відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Розпорядженням органу приватизації Виконавчого комітету Ковельської міської ради від 21 березня 2016 року № 9810 спірну квартиру було передано ОСОБА_5 у приватну власність та цього ж дня вона отримала свідоцтво про право власності на житло.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 просила встановити факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_8 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_1та визнати за нею право користування вказаним житлом.

За змістом частин першої, другої статті 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки і чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 256 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

При цьому суд вправі розглядати вказані справи за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім'єю терміном не менше п'яти років; метою встановлення такого факту є поділ спільно набутого майна або спадкування за законом.

Встановивши, що спірна квартира перебувала у комунальній власності Ковельської міської ради, тобто не відносилася до набутого позивачем та ОСОБА_8 за час їх спільного проживання майна, а встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_4 необхідне лише для вирішення спору про її користування жилим приміщенням, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що для визнання права користування житлом немає потреби встановлювати вказаний факт, оскільки таке питання регулюється ЖК Української РСР.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 зазначала, що у серпні 2003 року вона вселилася у спірне помешкання як член сім'ї ОСОБА_8 (як його цивільна дружина).

Установлено, що ОСОБА_4 зареєстрована в селі Кругель Ковельського районуВолинської області.

ОСОБА_5 як наймач спірної квартири не давала згоди на вселення позивача у неї.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови від12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Встановивши, що ОСОБА_5 як наймач не давала позивачу своєї згоди на проживання у квартирі, ОСОБА_4 не є членом її сім'ї, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не набула права користування спірним жилим приміщенням.

Тому не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_4 на те, що вона тривалий час проживала у спірній квартирі, у зв'язку з чим набула права користування цим жилим приміщенням як член сім'ї ОСОБА_8

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Аргументи заявника про те, що ОСОБА_5 не ставила питання про її виселення із займаного житла, що слід розцінювати як надання мовчазної згоди на її проживання, не заслуговують на увагу, оскільки позивач не є членом сім'ї наймача та не вела з нею спільного господарства.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 02 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов