Справа № 127/5116/18
Провадження № 22-ц/772/1889/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 рокуСправа № 127/5116/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Матківської М.В.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8 комітет Вінницької міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2018 року, ухвалене у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 14:15 (головуючий суддя Гриневич В.С.), повне судове рішення складено 13 липня 2018 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 комітету Вінницької міської ради про зміну договору найму жилого приміщення,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 комітету Вінницької міської ради про зміну договору найму жилого приміщення.

Позовні вимоги мотивували тим, що в їх користуванні знаходиться квартира АДРЕСА_1, наймачем якої була ОСОБА_9, яка померла 05.12.2017 року.

В квартирі залишилася проживати їх сімя та ОСОБА_7

Квартира не приватизована та складається з трьох окремих кімнат, житловою площею 44,2 кв.м., загальною площею 60,8 кв.м.

Зазначають, що домовитися з відповідачем про укладення окремого договору найму та виділу в їх користування двох кімнат по 17,07 кв.м. неможливо, тому вимушені були звернутися в суд з даним позовом та просили ухвалити рішення, яким виділити їм в користування дві кімнати площею 17,02 кв.м. та 17,01 кв.м., підсобні приміщення: кухню, коридор, туалет, ванну кімнату залишити в загальному користуванні та зобовязати ОСОБА_8 комітет Вінницької міської ради ухвалити рішення про укладення договору найму за відсутності згоди ОСОБА_7 на кімнати площею 17,02 кв.м. та 17,01 кв.м., включивши в договір найму всіх позивачів.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2018 року позов задоволено частково.

Виділено у спільне володіння та користування ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 частину квартири АДРЕСА_2, яка складається з кімнати, зазначеної на плані під номером «5» площею 17,2 кв.м. та кімнати, зазначеної на плані під номером «6» площею 17,1 кв.м.

Виділено у володіння та користування ОСОБА_7 частину квартири АДРЕСА_2, яка складається з кімнати, зазначеної на плані під номером «7» площею 10,3 кв.м.

Залишено в спільному володінні та користуванні ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 частину квартири АДРЕСА_2, яка складається з кухні 5, кв.м., вбиральні 1,0 кв.м., ванни 2,1 кв.м., коридору 6,8 кв.м., комори 0,7 кв.м.

В частині позовних вимог до ОСОБА_8 комітету Вінницької міської ради відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 судові витрати повязані зі сплатою судового збору у розмірі 2819,20 грн. (дві тисячі вісімсот девятнадцять грн. двадцять коп.) по 704,80 грн. на користь кожного з позивачів.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що як слідує з характеристики спірної квартири, остання має житлову площу 44,6 кв.м. та включає в себе 3 ізольованих житлові кімнати площею відповідно 17,2 кв.м., 17,1 кв.м., 10,3 кв.м. Право користування цією квартирою мають пять осіб, тобто на одну особу припадає 8,92 кв.м. Позивачі, звертаючись до суду, просять надати їм в користування кімнат площею 17,2 кв.м та 17,1 кв.м., відповідно в користуванні відповідача залишиться кімната площею 10,3 кв.м. Виходячи із загальної житлової площі вказаної квартири, розташування кімнат, розміру кожної жилої кімнати, кількості осіб, що зареєстровані та проживають у квартирі, розміру жилої площі, що припадає на одну особу, наявність неприязних стосунків, які склалась між сторонами, тому суд першої інстанції дійшов висновку про виділення в користування позивачів кімнат площею 17,2 кв.м. та 17,1 кв.м, відповідачу площею 10,3 кв.м та залишення в загальному користуванні: кухню, коридор, вбиральню, ванну кімнату, комору. Суд вважає, що такий порядок користування квартирою не порушує прав відповідача, адже кімната, яка виділяється особі в користування не менше встановленої норми, відповідає санітарним та технічним нормам і не призводить до штучного погіршення житлових умов відповідача і не викличе необхідність постановки його на облік як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Судом відхилено посилання відповідача на необхідність надання йому кімнати площею, яка перевищує 13,65 кв.м., оскільки воно не ґрунтується на нормах чинного законодавства, так як жиле приміщення надається у межах вказаної норми, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. При встановленому порядку, розмір кімнати, яка виділяється відповідачу в користування за розміром не менше від встановленого для надання одній особі (надається 10,3 кв.м при нормі 7,8 кв.м), вона також не менше площі, яка припадає на одну особу в цій квартирі (надається 10,3 кв.м при 8,92 кв.м. в цій квартирі на одну особу), а тому суд не вбачає порушення прав відповідача.

Щодо позовної вимоги про зобовязання виконавчого комітету Вінницької міської ради укласти договір найму, суд першої інстанції дійшов висновку, що така вимога є передчасною.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_7 просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі. Вважає таке рішення суду незаконним, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд не в повній мірі зясував обставини справи, що призвело до помилкового рішення та порушення його прав і законних інтересів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми ЖК України та виконав не усі дії, передбачені ЦПК, оскільки не вирішив питання щодо залучення третіх осіб та наявних у них доказів. Також суд не визначив хто саме із сімї ОСОБА_6 має право на укладення окремого договору найму на іншу з ізольованих кімнат, зважаючи на те, що позивачі різної статі.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивачі апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_10 апеляційну скаргу підтримали та просили ї задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції, яке просив залишити без змін.

Позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та представник відповідача ОСОБА_8 комітету Вінницької міської ради у судове засідання не зявилися, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Статтею 351 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, а тому Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін у справі, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та пятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційний суд переконаний, що оскаржуване судове рішення таким вимогам повністю відповідає.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 (попередня назва - Спартаковська, 89а) в місті Вінниці була виділена сімї ОСОБА_11 відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міьскої ради від 31.03.1976 року на склад сімї з 5 осіб, що підтверджується копією ордера №0359 від 03.04.1976 року ( а.с.75,93-94).

Відповідно до рішення Ленінського нарсуду м. Вінниці від 29.06.1990 року ОСОБА_11 визнаний таким, що втратив право користування цієї квартирою та вирішено змінити договір найму жилого приміщення на АДРЕСА_4 та визнати ОСОБА_12 наймачем цього житлового приміщення (а.с.92).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 12.12.1990 року №369 житловим органам надано дозвіл на переоформлення особового рахунку по вказаній квартирі на ОСОБА_9 зі складом сімї 3 особи, в тому числі два сини ( а.с.88-90).

ОСОБА_4, дружина ОСОБА_3, була вселена в дану квартиру як дружина останнього після реєстрації шлюбу.

Іхні діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з моменту свого народження мешкають в цій квартирі.

Право на проживання ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_5 визнано рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 31.10.2001 року ( справа №72752/01) (а.с.55). Даним рішенням також було зобовязано ОСОБА_3 не чинити перешкоди в прописці ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_5.

ОСОБА_9 померла 23.11.2017 року.

За даними особового рахунку та довідки від 05.12.2017р. №6840, виданої МКП «ЖЕК №12», станом на 05.12.2017 р. в даній квартирі зареєстровано 5 осіб: ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (сторони по справі).

Дане житло, знаходиться в будинку, який перебуває на обслуговуванні в МКП «ЖЕК №12», квартира не приватизована, кімнати ізольовані.

Квартира складається з 3 кімнат житловою площею 44,6 кв.м., в тому числі: кімнати площею 17,2 кв.м., 17,1 кв.м., 10,3 кв.м., кухні площею 5,2 кв.м, вбиральні площею 1,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,1 кв.м., коридору площею 6,8 кв.м., комори площею 0,7 кв.м. Квартира обладнана двома балконами, загальною площею 61, 8 кв.м (а.с.47-48).

Позивачі - сімї ОСОБА_6, звертаючись до суду, просили виділити їм в окреме користування дві кімнати площею 17,2 кв.м., 17,1, квм.

Проте, відповідач ОСОБА_7 заперечує щодо задоволення позову та вказує, що наймач житлового приміщення померла, жоден із синів договір найму не укладав, такий договір повинен бути укладений в письмовій формі, тобто, щоб замінити наймача жилого приміщення необхідно укласти письмовий договір з новим наймачем.

Згідно частиною першою статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Судом встановлено, що договір найму в письмовій формі щодо користування спірною квартирою у вигляді єдиного документа не укладався. Разом з тим, не укладення його в такій формі не є підставою для твердження про його не укладення чи недійсність, при наявності доказів в підтвердження обставин користування квартирою (проживання, реєстрація, споживання комунальних послуг тощо). Смерть наймача за договором найму припиняє правовідносини лише за його участю, однак не позбавляє права осіб, які мають право на користування квартирою, на їх продовження.

Судом звернута увага на те, що чинне законодавство не виключає одночасне застосування положень статті 104 та статті 106 ЖК УРСР, а тому невірними є твердження відповідача про необхідність укладення договору з новим наймачем в разі смерті попереднього, а лише згодом вирішення питання про зміну договору.

Згідно зі статтею 104 ЖК Української РСР член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.

У разі відмови членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Згідно положень частин першої, другої статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.

Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Таким чином законодавством визначено рівність прав і обов'язків усіх членів сім'ї наймача та передбачено можливість встановлення судом порядку користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду при вирішенні питання про зміну договору найму жилого приміщення.

Частково задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції враховано те, що наймач квартири померла, а між сторонами наявний спір щодо користування квартирою, тому дійшов висновку, що даний спір підлягає вирішенню саме в судовому порядку.

При цьому, посилання відповідача на відсутність відмови наймодавця в укладенні з позивачами договору найму на спірну квартиру, не є підставою для відмови у позові, оскільки право позивачів не визнається відповідачем, що спонукало їх до звернення за вирішенням даного спору до суду.

З такими висновками суду першої інстанції також погоджується і апеляційний суд.

Судом також правильно звернута увага та те, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. При цьому, суд враховує, що право позивачів відповідач не визнає.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись так як і суд першої інстанції з твердженнями відповідача ОСОБА_7 про те, що дані позивачі є неналежними позивачами, оскільки не є членами сімї.

Відповідно до статті 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є сином померлої 05.12.2017 року ОСОБА_9 (наймача квартири), а тому відповідно як член сімї має право користуватися спірною квартирою. Його дружина та діти (позивачі у справі) набули право користування квартирою також як члени сімї, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 31.10.2001 року. Позивачі проживали і проживають в спірній квартирі. Смерть наймача ОСОБА_9 не змінила та не позбавила їхнього права, отриманого як членами сімї, звернутися до суду за захистом своїх порушених чи оспорюваних прав.

Згідно зі статтею 104 ЖК Української РСР член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 63 ЖК Української РСР предметом договору найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване житлове приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, а також одноквартирний житловий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Відповідно до частини першої статті 48 ЖК УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Згідно з пунктом 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. Рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею в населеному пункті визначається і періодично переглядається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів спільно з радами профспілок виходячи з даних статистичної звітності.

Відповідно до пункту 3 постанови виконавчого комітету Вінницької обласної ради народних депутатів і Президії обласної Ради профспілок від 10 січня 1985 року №11 «Про порядок введення квартирного обліку та розподіл житла», жиле приміщення надається громадянам не менше рівня середньої забезпеченості жилою площею 7,8 кв.м. на кожного члена сімї.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що відповідно до ст. 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром, меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Чинне житлове законодавство не передбачає можливості зміни договору житлового найму у випадках, коли розмір житлової площі, яка припадає на користувача, не відповідає розміру площі, що виділяється для укладення окремого договору найму, як при згоді на це всіх інших користувачів, так при вирішенні спору у суді. Зміна договору житлового найму не дозволяється, якщо це призведе до погіршення житлових умов користувачів житла.

Як вбачається з характеристики спірної квартири, остання має житлову площу 44,6 кв.м. та включає в себе 3 ізольованих житлові кімнати площею відповідно 17,2 кв.м., 17,1 кв.м., 10,3 кв.м. Право користування цією квартирою мають пять осіб, тобто на одну особу припадає 8,92 кв.м. Позивачі, звертаючись до суду, просять надати їм в користування кімнат площею 17,2 кв.м та 17,1 кв.м., відповідно в користуванні відповідача залишиться кімната площею 10,3 кв.м.

Таким чином колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виходячи із загальної житлової площі вказаної квартири, розташування кімнат, розміру кожної жилої кімнати, кількості осіб, що зареєстровані та проживають у квартирі, розміру жилої площі, що припадає на одну особу, наявність неприязних стосунків, які склалась між сторонами, в користування позивачів необхідно виділити кімнати площею 17,2 кв.м. та 17,1 кв.м, відповідачу ОСОБА_7 виділити в користування кімнату площею 10,3 кв.м, а кухню, коридор, вбиральню, ванну кімнату, комору залишити в загальному користуванні.

Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно, обґрунтовано та цілком справедливо виходив з того, що такий порядок користування квартирою не порушує прав відповідача, адже кімната, яка виділяється особі в користування не менше встановленої норми, відповідає санітарним та технічним нормам і не призводить до штучного погіршення житлових умов відповідача і не викличе необхідність постановки його на облік як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Посилання відповідача на необхідність надання йому кімнати площею, яка перевищує 13,65 кв.м., не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки жиле приміщення надається у межах вказаної норми, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. При встановленому порядку, розмір кімнати, яка виділяється відповідачу в користування за розміром не менше від встановленого для надання одній особі (надається 10,3 кв.м при нормі 7,8 кв.м), вона також не менше площі, яка припадає на одну особу в цій квартирі (надається 10,3 кв.м при 8,92 кв.м. в цій квартирі на одну особу), а тому суд не вбачає порушення прав відповідача.

Юрійовича, ОСОБА_6, ОСОБА_7 частину квартири АДРЕСА_6, яка складається з кухні 5, кв.м., вбиральні 1,0 кв.м., ванни 2,1 кв.м., коридору 6,8 кв.м., комори 0,7 кв.м.

Апеляційний суд переконаний, що зазначені доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

У доводах апеляційної скарги відповідач невірно тлумачить зміст закону, не розуміючи при цьому його зміст.

Не може погодитись колегія суддів з твердженнями відповідача проте, що позивачі ОСОБА_4 та її діти ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не були членами сім'ї померлого наймача, оскільки судом встановлено, що згідно ордеру на вселення в квартиру ОСОБА_3 був включений в ордер, а потім він зареєстрував шлюб з ОСОБА_4, в шлюбі з якою у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_13 і дочка ОСОБА_14, які з дня свого народження і по даний час проживають в даній спірній квартирі, а тому такі твердження відповідача в апеляційній скарзі є надуманими. Суд першої інстанції обґрунтовано послався на ч. 3 ст. 64 ЖК України, яка регулює правовідносини, які виникли між проживаючими членами сім'ї наймача. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Право членів сім'ї ОСОБА_3 виникло від його права на користування зазначеною квартирою.

Разом з тим, твердження відповідача про те, що вони не були членами сім'ї ОСОБА_9, яка померла 23 листопада 2017 року не має правового значення при вирішенні даного спору.

Також не може погодитись апеляційний суд і з твердженнями у скарзі про те, що укладення договору найму після смерті ОСОБА_9 не може бути змінено, так як просять позивачі, оскільки на думку відповідача з початку необхідно визнати наймачем одного з проживаючих , а потім змінювати договір найму жилого приміщення. Такі твердження є помилковим та надуманими, оскільки зміна умов договору жилого найму може відбуватися на підставі ст. 104 та ст. 106 ЖК України.

Помилковими є твердження відповідача також і про те, що дорослі діти різного полу не можуть бути поселені в одну кімнату, оскільки вимога закону про неможливість проживання членів сім'ї різного полу за виключенням подружжя не розповсюджується на зміну умов договору житлового найму, а відповідач помилково ототожнює надання житла зі зміною умов договору найму. При наданні житла не може бути заселена одна кімната особами різного полу, що стосується змін договору найму, то в даному конкретному випадку в кімнаті площею 17,1 кв.м. можуть проживати брат з сестрою без порушення їх прав.

Не погоджується апеляційний суд також і з доводами апеляційної скарги відповідача, який вважає, що йому одному має бути виділена кімната 17,2 кв.м., яка збільшує площу, що приходиться на нього (17,1 кв.м. - 8,92 кв.м.),

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» стороною по справі про укладення договору найму, зміни умов договору житлового найму і т.д. являється не житлово - експлуатаційний орган, а орган управління житловим фондом ( статті 18, 19 ЖК УССР), а тому невірними є посилання відповідача на те, що стороною у справі має бути ЖЕК №12.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Щодо вмотивованості судового рішення апеляційний суд звертає увагу, що згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Torija v. Spain) від 09 грудня 1994).

Враховуючи викладене, апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду та постановленим ним судовим рішенням, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві та поданих до неї додаткових письмових доповнень та пояснень та не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правильним висновком місцевого суду щодо їх оцінки.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для його скасування, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 76, 81, 133, 137, 263, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_2

Судді : /підпис/ ОСОБА_15

/підпис/ ОСОБА_16

Згідно з оригіналом:

Повне судове рішення складено 27 вересня 2018 року.