Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 761/24398/15-ц

провадження № 61-21339св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В.М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення,

треті особи: Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року у складі судді Юзькової О. Л. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Кравець В. А., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - Концерн РРТ, Концерн) про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

У процесі розгляду справи залучено до участі у справі третіх осіб: Первинну профспілкову організацію Концерну РРТ та Професійну спілку Концерну РТТ.

Позовну заяву ОСОБА_4 мотивував тим, що 14 березня 2013 року його прийнято на роботу у Концерн РРТ на посаду заступника начальника відділу контрольно-ревізійної роботи та фінансових розслідувань, а 18 березня 2013 року - переведено на посаду заступника начальника відділу внутрішнього аудиту. Наказом відповідача від 07 липня 2015 року № 30/ок його звільнено із займаної посади в зв'язку зі скороченням штату і чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, а наказом від 29 липня 2015 року № 273 дату звільнення змінено на 13 липня 2015 року.

ОСОБА_4 стверджує, що його звільнення є незаконним, оскільки у порушення вимог частини другої статті 43 КЗпП України здійснено без попередньої згоди професійної спілки Концерну РРТ, яка діє на підприємстві та членом якої він є.

На підставі викладеного позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ Концерну РРТ від 07 липня 2015 року № 30/ок про його звільнення; поновити його на посаді заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну РРТ; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 липня 2015 року до моменту поновлення на роботі; а також допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що звільнення позивача у зв'язку зі скороченням штату відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, зокрема, його повідомлено про майбутнє звільнення та запропоновано іншу роботу на підприємстві.

При цьому суди зазначали, що Концерн РРТзвертався до Первинної профспілкової організації, яка діє на підприємстві, з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_4, на яке отримав відповідь, що позивач не є членом цієї профспілкової організації.

Також суди посилалися на те, що 16 квітня 2015 року Бориспільське міськрайонне управління юстиції видало свідоцтво про легалізацію профспілки, об'єднання профспілок, яке свідчить про створення і легалізацію Професійної спілки Концерну РРТ. Відповідно до протоколу № 1 засідання профспілкового комітету Професійної спілки Концерну РРТ від 12 березня 2015 року ОСОБА_6 прийнято членом цієї спілки. 29 квітня 2015 року відповідача повідомлено про створення професійної спілки. Докази того, що професійна спілка надавала відповідачу підтверджуючі документи щодо свого статусу та сфери діяльності відсутні. Під час попередження про звільнення позивач не повідомляв відповідача про те, що є членом новоствореної профспілки.

У зв'язку з тим, що Професійна спілка Концерну РРТ створена після прийняття рішення про звільнення ОСОБА_4 з посади та відсутності у відповідача документів, які підтверджують статус спілки на момент звільнення позивача, дії Концерну РРТ є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства України.

З метою дотримання прав позивача, згідно з роз'ясненнями пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» провадження у даній справі було зупинено до отримання згоди чи відмови у наданні згоди професійною спілкою Концерну РРТ на звільнення ОСОБА_6 з посади заступника начальника відділу внутрішнього аудиту.

Професійна спілка Концерну РРТ своїм рішенням відмовила у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4 з посади у зв'язку із невиконанням відповідачем положень статті 49-4 КЗпП України (ненадання профспілці обґрунтованого подання про розірвання трудового договору з позивачем). Однак за результатами перевірки зазначеного рішення професійної спілки суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, посилаючись на висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, визнав його необґрунтованим.

У березні 2017 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди належним чином не дослідили рішення Професійної спілки Концерну РРТ про відмову в наданні згоди на звільнення позивача, не перевірили наявність правового обґрунтування такої відмови та не надали правової оцінки цьому рішенню у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами.

Також у касаційній скарзі зазначено, що відповідач не провів з профспілковою організацією консультацій в строк, передбачений частиною третьою статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», згідно з якою у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень зобов'язаний надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебаченняна касаційну скаргу.

Заперечення містять доводи та посилання аналогічні тим, якими суди мотивували оскаржувані судові рішення.

Разом із тим з приводу доводів касаційної скарги про те, що відповідач не провів з профспілковою організацією консультацій в строк, передбачений частиною третьою статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», в запереченнях зазначено, що консультації щодо звільнення позивача проводилося з первинною профспілковою організацією Концерну РРТ, членом якої він раніше був. При цьому відповідач стверджував, що рішення про скорочення посади, яку обіймав ОСОБА_4, в зв'язку зі скороченням штату прийнято 07 квітня 2015 року, а професійна спілка Концерну зареєстрована 16 квітня 2015 року, тобто завчасно надати професійній спілці інформацію про причини наступних звільнень та кількість і категорію працівників, яких це може стосуватися, відповідач не мав можливості.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

25 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, розглянувши матеріали справи, дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено, і про це свідчать матеріали справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працював на посаді заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення.

На виконання вимог Закону України «Про колективні договори і колективні угоди» та з метою регулювання виробничих, трудових та соціально-економічних відносин між адміністрацією Концерну РРТ та об'єднаною профспілковою організацією Концерну РРТ укладено колективний договір на 2014 - 2016 роки, який затверджено на конференції трудового колективу Концерну РРТ 23 квітня 2014 року.

У Концерні РРТ створена Первинна профспілкова організація Концерну, яка відповідно до укладеного колективного договору забезпечує захист прав вивільнюваних працівників, членом якої був позивач.

07 квітня 2015 року у зв'язку з необхідністю оптимізації та удосконалення системи управління Концерном РРТ видано наказ № 123 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення». У наказі зазначено про ліквідацію відділу внутрішнього аудиту та скорочення штатної одиниці, виведення із штатного розпису посади заступника начальника відділу внутрішнього аудиту, а також скорочення працівника, який обіймає зазначену посаду - ОСОБА_4 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з 07 липня 2015 року.

Цього ж дня ОСОБА_4 повідомлено про майбутнє звільнення, а також запропоновано йому вакантні на підприємстві посади. Від запропонованих посад позивач відмовився, про що складено відповідний акт.

В цей же день Концерн РРТ листом № 1438/1-08 повідомив Первинну профспілкову організацію Концерну РРТ, членом якої був ОСОБА_4, про його майбутнє звільнення.

16 квітня 2015 року Бориспільськім міськрайонним управлінням юстиції видано свідоцтво про легалізацію профспілки, об'єднання профспілок, яке свідчить про створення і легалізацію Професійної спілки Концерну РРТ. Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету Професійної спілки Концерну РРТ від 12 березня 2015 року № 1 ОСОБА_6 було прийнято до членів цієї спілки.

29 квітня 2015 року Професійна спілка Концерну РРТ повідомила Концерну РРТ про її створення, затвердження статуту профспілки, обрання виборних профспілкових органів та надала інформацію про членів профспілки та її статус (галузева профспілка).

15 травня 2015 року адміністрація Концерну РРТ направила до Первинної профспілкової організації Концерну подання з проханням надати згоду на звільнення ОСОБА_4

Первинна профспілкова організація у встановлений статтею 43 КЗпП України строк рішення про надання або ненадання згоди на звільнення позивача не надала.

06 липня 2015 року Первинна профспілкова організація Концерну РРТ листом № ППО/1-38 повідомила адміністрацію Концерну про те, що з 19 травня 2015 року ОСОБА_4 не є членом Первинної профспілкової організації та запропонувала проводити звільнення ОСОБА_4 в передбаченому законодавством порядку.

На підставі наказу Концерну РРТ від 07 липня 2015 року № 30/ок ОСОБА_4 звільнено з посади заступника начальника відділу внутрішнього аудиту, а наказом Концерну РРТ від 29 липня 2015 року № 273 у зв'язку з отриманням оригіналів листків непрацездатності позивача дату його звільнення змінено на 13 липня 2015 року.

07 липня 2015 року ОСОБА_4 було звільнено з посади начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну РРТ відповідно до наказу від 07 липня 2015 року № 30/ок.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Проте відсутність звернення роботодавця до профспілкової організації з поданням про надання згоди на звільнення не є беззаперечною підставою для визнання такого звільнення незаконним.

Частиною 9 статті 43 Кодексу законів про працю України передбачено, що якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Таким чином, законодавець передбачив можливість усунення порушення роботодавцем указаних вимог законодавства під час судового розгляду трудового спору.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Оскільки звільнення ОСОБА_4 з роботи відбулося без звернення відповідача до Професійної спілки Концерну РРТ, суд на підставі частини дев'ятої статті 43 КЗпП України зупинив провадження у справі та надіслав до Професійної спілки запит про надання згоди на його звільнення.

Протоколом засідання Професійної спілки Концерну РРТ від 26 листопада 2015 року № 14 відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4 Відмова обґрунтована тим, що при звільненні позивача не було дотримано встановленої процедури, а саме: не отримано попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, внаслідок чого не проведено консультацій з профспілкою з метою забезпечення зайнятості персоналу.

Згідно з частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі № 163цс14.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням висновку про право роботодавця звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15.

Отже, встановивши, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності і штату працівників, позивача було попереджено про наступне вивільнення за два місяці та запропоновано вакантні на підприємстві посади з можливістю переведення на іншу роботу на цьому підприємстві, від яких він відмовився, а відмова профспілки не містить належного правового обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_4 або неврахування відповідачем фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Оцінка обґрунтованості рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4 здійснена судом з урахуванням вищенаведених позицій Верховного Суду України.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Обставини, на які ОСОБА_4 посилався у касаційній скарзі, зокрема, про те, що суди належним чином не оцінили рішення Професійної спілки Концерну РРТ про відмову в наданні згоди на його звільнення, зводяться до переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень Верховного Суду.

Не заслуговують на увагу також доводи касаційної скарги про те, що відповідач не провів з Професійною спілкою Концерну РРТ консультацій щодо майбутнього звільнення позивача, оскільки як встановили суди, наказ про скорочення займаної ОСОБА_4 посади було видано до створення цієї Професійної спілки.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик