ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року

м.Суми

Справа №591/767/18

Номер провадження 22-ц/788/1509/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

відповідача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 червня 2018 року в складі судді Грищенко О.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 05 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Позовну вимогу мотивувала тим, що їх з відповідачем малолітня дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з нею. З метою оздоровлення дитини та її розвитку вона запланувала відпочинок з дитиною за кордоном. Посилаючись на те, що батько не надає своєї згоди на виїзд дитини за кордон в її супроводі, тому просила в судовому порядку вирішити вказане питання.

На підставі вищевикладеного, а також після уточнення позовних вимог, ОСОБА_3 просила надати малолітній дочці ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України у її супроводі без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 до Франції з 01 червня 2018 року по 30 жовтня 2019 року; а також у супроводі баби ОСОБА_5 та діда ОСОБА_6 у наступні країни та періоди: до Єгипту з 01 жовтня 2018 року по 30 листопада 2019 року, до Туреччини з 01 червня 2018 року по 01 жовтня 2019 року, до Грузії, Чорногорії та Хорватії з 01 червня 2018 року по 30 вересня 2019 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 та за нотаріальною згодою матері ОСОБА_3

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 05 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Надано дозвіл неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за межі України до Франції, з 01 червня 2018 року по 30 жовтня 2019 року у супроводі матері ОСОБА_3 без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 та надано дозвіл неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за межі України до Єгипту на відпочинок з 01 жовтня 2018 року по 30 листопада 2019 року, на тимчасовий виїзд до Туреччини на відпочинок з 01 червня 2018 року по 01 жовтня 2019 року та на тимчасовий виїзд до Грузії, Чорногорії та Хорватії з 01 червня 2018 року по 30 вересня 2019 року у супроводі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 та за нотаріальною згодою матері ОСОБА_3.

Вказане рішення суду відповідач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що позивачка не зверталась до нього для вирішення питання стосовно виїзду дочки за кордон у супроводі матері. Крім того, суд першої інстанції, надавши дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі позивачки та її батьків - діда і баби малолітньої ОСОБА_4, фактично позбавив його, як батька, можливості протягом півтора року бачити дочку, зустрічатись з нею, брати участь у вихованні та утриманні. Також відповідач зазначив, що чинним законодавством передбачена можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу саме на конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон без згоди батька із визначенням періоду його початку і закінчення. Відтак, відповідач заперечує проти наданого судом дозволу на виїзд його малолітньої дочки за кордон без зазначення конкретного місця, періоду та мети такого виїзду, що має бути підтверджено відповідними доказами та висновками спеціалістів.

Від позивачки ОСОБА_3 в установлений судом строк надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, зазначає, що неправдивими є твердження відповідача про те, що він не знав про наміри позивачки вивезти дитину за кордон на відпочинок, адже вона направляла йому письмове повідомлення, яке той отримав. Крім того, позивачка стверджує, що такий тривалий термін надання дозволу на виїзд дитини за кордон обумовлений тим, що відповідач затягує розгляд даної справи.

Третя особа Служба у справах дітей Сумської міської ради направила на адресу апеляційного суду листа про розгляд даної справи без участі її представника та відповідно до вимог закону.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони по справі з 23 травня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2017 року (а.с. 9, 10).

Від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає разом з матір'ю ОСОБА_3 (а.с. 8).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини сторін за кордон у супроводі позивачки, а також її баби і діда відповідає найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди відповідача, як батька дитини, суд надав, як зазначено у його рішенні, на певний період, пославшись на його початок і закінчення.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

Після того, єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, як вважає колегія суддів, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

У той же час, позивачка не надала, а в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази для підтвердження обставин того, коли, в яку саме країну та з якою метою позивачка мала намір вивезти дитину за кордон. Не конкретизовано також і причини виїзду та часові проміжки перебування дитини в певній країні, а також не обґрунтовано, чому саме у вказаний нею проміжок часу (більше, ніж півтора роки, а саме: з 01 червня 2018 року по 30 жовтня 2019 року) позивачка просить надати дозвіл для виїзду дитини за кордон, ураховуючи, що у позовній заяві вона вказувала про планування свого відпочинку влітку-восени 2018 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що питання про надання дозволу на виїзд дитини за межі України заявлено позивачкою для виїзду у шість різних країн, проте, часовий період таких виїздів співпадає між собою.

Також, на думку колегії суддів, позивачка не надала доказів про відмову батька у видачі згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі лише матері та не зазначила, в яку саме країну батько відмовив у виїзді дитини, та з яких підстав, ураховуючи, що в апеляційній скарзі відповідач фактично не заперечує проти виїзду дитини за кордон, але вимагає чіткого визначення періоду перебування, із зазначенням заброньованого місця у готелі, якщо це виїзд на відпочинок, а якщо метою є лікування, то з урахуванням медичних показань лікаря та із зазначенням назви лікувального закладу, оскільки і він сам хотів би в той же період поїхати разом з дитиною за кордон на відпочинок.

До того ж, суд першої інстанції, надаючи дозвіл на виїзд малолітньої ОСОБА_4 у супроводі баби та діда дитини, вирішив питання про права та обов'язки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які не брали участі у розгляді даної справи та не були залучені до участі у справі судом першої інстанції.

Колегія суддів також звертає увагу і на обставини того, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні послався на норму частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» для підтвердження підстав задоволення позову, яка була викладена в новій редакції на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14 липня 2016 року за № 1474-VІІІ.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому рішення суду необхідно скасувати і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому статтею 141 ЦПК України.

Зокрема, відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в позові ОСОБА_3 відмовлено, тому з неї на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1057 грн 20 коп.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п.п. 1, 3, 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 червня 2018 року в даній справі скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 1057 грн 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А. Левченко

В.І. Криворотенко