Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 334/4371/14 Головуючий у 1 інстанції: Добрєв М.В.
№ 22-ц/778/2620/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Воробйової І.А.

ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 01.03.2010 року між ним та ОСОБА_4 укладений договір позики, оформлений розпискою від 01.03.2010 р. Відповідно до умов даної угоди, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 суму коштів у позику в розмірі 20000грн., які зобовязався повернути в строк до 01.04.2010 року. Останнє погашення заборгованості у розмірі 1000 грн. відбулося 22.07.2011 року. Заборгованість за вказаним договором позики складає 19000 грн.

Також, 17.07.2010 року між ним та ОСОБА_4 був укладений ще один договір позики, оформлений розпискою від 17.07.2010 р. Відповідно до умов даної угоди, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 суму коштів у позику в розмірі 27000 грн., яку ОСОБА_4 зобовязався повернути.

Враховуючі ті обставини, що у договорі позики, оформленої розпискою від 17.07.2010р., помилково вказана дата повернення позичених коштів, яка вже минула («17.06.10»), позивач вважає, що в угоді строк повернення позики не був встановлений.

19.03.2014 року на адресу відповідача цінним листом з описом вкладення була надіслана вимога про повернення позики. Проте, до теперішнього часу така вимога залишилася без відповіді, а позика не повернута.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд,стягнути з відповідача суму позики за двома борговими розписками у розмірі 46000,00грн., а також у відповідності до ст.625 ЦК України, три проценти річних від суми боргу за весь час прострочення виконання зобовязання, які складають: за позикою, оформленою розпискою від 01.03.2010 р. 3631,39грн.; за позикою, оформленою розпискою від 17.07.2010 р. - 1361,06грн., суму інфляційних збитків за час прострочення виконання зобовязання, яка становить: за позикою, оформленою розпискою від 01.03.2010р. 18592,67грн.; за позикою, оформленою розпискою від 17.07.2010р. - 22218,32грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 918,03грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд безпідставно застосував строк позовної давності, не врахував, що за першою розпискою боржник погашав борг, та у розписці самим позивачем зроблена відмітка про погашення частини боргу, а також за другою розпискою дата повернення боргу визначена до 17.06.2010 року, тоді як видана розписка пізніше, а відтак можна зробити висновок про те, що у розписці не зазначений строк повернення позики, тож він має визнаватися моментом предявлення вимоги кредитором.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.03.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до якого, ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 позику у сумі 20000,00грн., що підтверджується розпискою. Відповідно до розписки відповідач зобовязався повернути суму позики до 01.04.2010р.

Позивач, посилається на те, що за розпискою від 01.03.2010 р. відповідач 22.07.2011 року сплатив заборгованість у розмірі 1000,00грн.(а.с.42), а відтак визнавав борг, а тому строк позовної давності не пропущений.

В апеляційній скарзі також позивач посилається на ці обставини.

Разом з тим, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині вимог та застосування до них наслідків пропуску строку позовної давності.

Так, за ст. 264 ЦУ, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Таке визнання боргу (в тому числі шляхом погашення його частки), має бути підтверджене належними доказами.

Натомість факт повернення частки боргу у липні 2011 року не підтверджується належними доказами, оскільки відомості щодо отримання 1000,00грн., внесені до копії розписки та посвідчені лише позивачем.

Таким чином судом першої інстанції в цій частині вимог зроблений правильний висновок про те, що позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Щодо іншої частини вимог по другій розписці про отримання 27 000 гр., судова колегія враховує наступне.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений ще один договір позики, відповідно до якого, ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 позику у сумі 27000,00грн., що підтверджується розпискою. Відповідно до розписки відповідач зобовязався повернути суму позики до 17.06.2010р.

У зазначеній розписці містяться виправлення в частині дати її видання.

Судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції виключно на припущеннях зроблений висновок про те, що строком повернення грошових сум слід вважати 17.08.2010року.

Зазначена обставина не підтверджується ані розпискою, ані жодними іншими доказами.

Натомість зазначений помилковий висновок суду першої інстанції не впливає на остаточне вирішення справи виходячи з наступного.

Сторонами не заперечується факт існування боргових зобовязань за зазначеною розпискою на суму 27 000 гр.

У розписці містяться виправлення щодо дати її видачі. Але у розписці зазначений строк повернення грошових коштів - 17.6.2010 р. Жодних застережень про те, що дата повернення коштів визначена помилково не надано.

Так, зазначення у розписці дати її видання 17.6.2010 року з наступним виправленням на 17.07. 2010 року жодним чином не впливає на висновок про те, що сторонами укладений строковий договір з зазначенням дати його виконання.

Законом не заборонено ані видання грошової суми у позику на один день, або навіть на декілька годин, а також не заборонено видання розписки на підтвердження вже існуючих договірних відносин, коли позичальник вже отримав грошову суму раніше, а розписку про визнання ним боргу та визнання раніше встановлених строків повернення грошових коштів зазначає у пізніше оформленій розписці,

В будь-якому разі розписка, надана позивачем свідчить про наявність строкового договору, строк позовної давності за яким сплив до звернення позивача до суду.

Суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи, зокрема те, що позивач знав про наявність боргу, мав змогу вчасно подати позовну заяву, при цьому поважних причин пропуску строків позовної давності він не зазначив.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 26 вересня 2018 р.

Головуючий:

Судді: