Справа № 344/5859/18
Провадження № 22-ц/4808/231/18
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франків ський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Татарінової О.А., ухвалене 19 вересня 2018 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 20 вересня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів,

встановив :

В травні 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини за період з березня 2015 року по березень 2018 року в розмірі 12 516,46 грн.

Позов мотивовано тим, що сторони є батьками неповнолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу проживає з матір'ю та знаходиться на її вихованні. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 квітня 2012 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання доньки в розмірі ? частини від усіх видів доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму визначеного для дітей відповідного віку, до досягнення нею повноліття. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем рішення суду, внаслідок чого за три останні роки виникла заборгованість в розмірі 34 710 грн, просила стягнути з нього за вказаний період пеню в розмірі 12 516,46 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 вересня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 12 516,46 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку із виникненням з вини відповідача заборгованості по аліментах, з нього підлягає стягненню пеня, розрахована позивачем окремо по кожному місяцю за три роки до дня її звернення в суд.

Не погодившись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги стосуються того, що за відсутності доведення вини ОСОБА_1 судом не встановлено передбачених законом підстав для нарахування пені на прострочені аліменти. Так, боржнику не було вручено копії постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення аліментів, із його заробітної плати кошти на утримання дочки не стягувались. А відповідно йому взагалі не було відомо про наявність виконавчого провадження. Факт неналежного повідомлення про аліментні зобов'язання та відсутність доказів його вини підтверджується також постановою Івано-Франківського міського суду від 23.04.2018 року щодо розгляду адміністративного протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності за несплату аліментів.

Вказує, що про існування боргу та його розмір останній дізнався тільки в 2017 році. До цього часу вважав, що між сторонами досягнуто усної домовленості про передачу у власність доньки спільно придбаної у шлюбі квартири в рахунок аліментів на неї.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 посилається на додержання судом норм матеріального та процесуального права. Вважає необґрунтованими доводи апелянта, оскільки ним не спростовано своєї вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів. Відповідач визнав позов та рішення не оскаржував. Відтак, був обізнаним про стягнення аліментів на утримання доньки та необхідність виконання цього обов'язку, оскільки був присутнім при розгляді справи. Також між ними не існувало жодної домовленості щодо порядку сплати аліментів, підтвердженням чого є звернення до виконання виконавчого листа менш ніж через місяць після рішення суду. На її думку, не містить висновків щодо відсутності вини боржника у виникненні заборгованості по сплаті аліментів і постанова Івано-Франківського міського суду від 23.04.2018 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за таке порушення. Посилаючись на доведеність вини ОСОБА_1 у простроченні сплати аліментів та відсутність будь-яких доказів на спростування цього, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не з'явилися будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Остання подала заяву про розгляд справи у їх відсутності, в зв'язку із чим перешкод розглядові справи відповідно до ст. 372 ЦПК України не встановлено.

Представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 доводів скарги не визнала, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Рішення суду першої інстанції оскаржено лише в частині наявності вини відповідача у виникненні заборгованості по аліментах, що є предметом перегляду апеляційного суду. В частині розміру пені і правильності її нарахування представник ОСОБА_1 рішення не оскаржує, а тому згідно із положеннями частини першої ст. 367 ЦПК України законність ухваленого рішення колегією суддів в цій частині не перевіряється.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає вищезазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 квітня 2012 року шлюб між ними розірвано. Дитину залишено на виховання матері та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі ? частини від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму визначеного для дітей відповідного віку, до досягнення нею повноліття (а.с. 6-7).

01.06.2012 року старшим державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського МУЮ відкрито виконавче провадження по виконавчому листу №0907/4943/2012, виданому судом 11.05.2012 року з примусового виконання рішення суду (а.с. 9). Рішення суду не виконувалось протягом тривалого часу, про що свідчать матеріали справи(а.с.58,59).

З'ясовано, що державним виконавцем здійснювались заходи по примусовому виконанню рішення суду та розшуку боржника. Наведена обставина підтверджується копіями вимоги державного виконавця від 30.05.2013 року, 26.06.2013 року (а.с. 60), а також виклику державного виконавця № 2183 від 05.02.2018 року (а.с. 11), відповідно до змісту яких ОСОБА_1 неодноразово викликався до виконавчої служби.

На виконання примусового приводу боржника дільничним інспектором міліції В.В.Мельничуком 23.01.2013 року складено рапорт про його відсутність за адресою місця проживання, оскільки він знаходиться за кордоном, про що повідомив в телефонній розмові (а.с. 61).

Крім того, постановами старшого державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ від 26.03.2018 року ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві користування зброєю, пристроями для відстрілу патронів, обліку та видачі дозволів, полювання, здійснення обліку та видачі дозволів на полювання, керування транспортними засобами, виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів (а.с.13-16).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 належним чином судове рішення по аліментних зобов'язаннях не виконував. Внаслідок цього допустив заборгованість, яка згідно довідки-розрахунку старшого державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 26.03.2018 року станом на березень 2018 року (час звернення ОСОБА_3 із позовом до суду) склала 57 162 грн (а.с.8).

Визначений державним виконавцем розмір заборгованості відповідачем не спростовано.

З'ясовано, що позивач просила стягнути з ОСОБА_6 пеню за несплату аліментів за період з березня 2015 року по березень 2018 року в розмірі 12 516,46 грн. Така обчислена нею окремо за кожен місяць прострочки, на обґрунтування чого подано відповідний розрахунок.

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції правильно виходив із доведеності факту неналежного виконання відповідачем обов'язку зі сплати аліментів на користь позивачки, що є підставою для стягнення з нього пені.

Відповідно до частини 1 статті 196 СК України в редакції Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» (що набув чинності 8 липня 2017 року) у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. за N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" зазначено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Твердження представника апелянта про відсутність його вини у виникненні заборгованості є неспроможними, оскільки той був обізнаним про рішення суду щодо стягнення аліментів на утримання доньки. При цьому доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти, у зв'язку з чим заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, не надав ні місцевому, ні апеляційному суду.

Так, судом встановлено, що відповідач приймав участь у розгляді справи про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, а тому знав про обов'язок сплачувати аліменти. Більше того, як вбачається зі змісту рішення Івано-Франківського міського суду від 23 квітня 2012 року(а.с.6-7) він визнав позов ОСОБА_3 повністю, в тому числі і про стягнення аліментів на утримання доньки.

Частиною першою статті 14 ЦПК України 2004 року визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Аналогічна норма міститься і в ст. 18 чинного ЦПК.

Відсутність гарантій виконання судового рішення в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є порушенням права на справедливий, відкритий і швидкий судовий розгляд справи.

Також у пункті 9 частини першої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Отже, відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на дитину, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України, що судом враховано в повній мірі.

Крім того, обов'язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько дитини несе не лише за рішенням суду, а й виходячи з факту народження дитини згідно з вимогами СК України.

Право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене статтею 196 СК України, не пов'язується з дотриманням державним виконавцем норм Закону України «Про виконавче провадження» стосовно повідомлення належним чином державним виконавцем відповідача про суму заборгованості та про строк її погашення, з урахуванням того, що відповідач знав про необхідність щомісячної сплати аліментів.

Що стосується доводів апеляційної скарги про досягнення між сторонами домовленості про порядок сплати аліментів, що унеможливлювало виникнення з його вини цієї заборгованості, то такі є необґрунтованими. Будь-яких належних та допустимих доказів про наявність між ними оформленої відповідно до ч.1 ст. 189 СК України домовленості про порядок сплати аліментів не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Крім того, підстави та обґрунтованість стягнення аліментів згідно судового рішення не є предметом перегляду у цій справі.

Неспроможними є також посилання представника апелянта, як підставу відмови в позові, на постанову Івано-Франківського міського суду від 23.04.2018 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 183-1 КУпАП за несплату аліментів. З її змісту вбачається, що в зв'язку з недоліками оформлення адміністративного протоколу судом повернуто матеріали справи до Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області для належного оформлення. Натомість, жодних висновків щодо встановлення факту невиконання ОСОБА_1 аліментних зобов'язань з його вини постанова не містить (а.с.86).

Відтак, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення не встановлено.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Враховуючи, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа віднесена законом до малозначних, рішення в ній не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків,встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374,375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 19 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко