КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц//824/1325/2018 Головуючий у 1-й інстанції: Цокол Л.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 листопада 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В. , Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції м. Києва про визнання батьківства, внесення змін до актового запису, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнення на утримання матері неповнолітньої дитини до досягнення дитиною трирічного віку, -

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у серпні 2017 року звернулась до суду із вищевказаним позовом, у якому з урахуванням збільшених вимог просила:

- визнати ОСОБА_2, батьком її доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати Печерський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві внести зміни до актового запису про народження дитини №2604 від 26.05.2017 року, зазначивши у графі «батько» ОСОБА_2, замість ОСОБА_4;

- стягнути зі ОСОБА_2 щомісячно аліменти на користь позивача на утримання малолітньої доньки, у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) , але не менше 50 відсотків від мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_9 року, моменту народження дитини, і до досягнення донькою 18 років ;

- стягнути зі ОСОБА_2 щомісячно аліменти на користь ОСОБА_1 утримання як матері малолітньої доньки ОСОБА_3, у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною трирічного віку, починаючи стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_9 року, моменту народження дитини;

- стягнути зі ОСОБА_2 на користь позивача суму сплачену за проведення дослідження (експертизи) сухих зразків крові (букального епітелію), при дослідженнях суперечного батьківства в розмірі 6686.90 грн.;

допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць та стягнути з відповідача на її користь усі судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач, будучи батьком народженої дитини, не визнає своє батьківство, не бажає надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, при цьому вона вживала спроби отримати допомогу відразу після народження дитини, однак отримала відмову, після чого звернулась до суду. Крім того, зазначала, що знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, не працює, а тому потребує утримання від ОСОБА_5як мати їх спільної дитини відповідно до ст.. 84,91 СК України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києві від 23 травня 2018 року позовні вимоги задоволено частково:

- визнано ОСОБА_2 батьком малолітньої дитини - ОСОБА_3;

- внесено Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві зміни до актового запису № 2604 від 26 травня 2017 року про народження ОСОБА_3, зазначивши у графі «батько» - ОСОБА_2, та видати нове Свідоцтво про народження;

- стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання її доньки в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку( доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 серпня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття;

- стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6 686,90грн.;

- стягнутозі ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1280,00грн..

У решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення аліментів на утримання матері дитини, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задовленнні зазначеної вимоги та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким стягнути зі ОСОБА_2 аліменти на її утримання як матері їх малолітньої доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8, у розмірі 1/6 частини від всіх видів його доходу, щомісячно, починаючи з 01 серпня 2017 року до досягнення дитиною трирічного віку. Вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, не відповідає дійсним та фактичним обставинам справи та ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що вона з відповідачем проживала однією сім'єю, як чоловік та жінка, а тому підстави для відмови в задоволення вимоги в частині стягнення аліментів на утримання матері дитини - відсутні. На даний час вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, а тому не має можливості отримувати власний дохід та змушена звернутись до суду з вимогою про стягнення аліментів на себе до досягнення дитиною трирічного віку відповідно до ст. 91 Сімейного кодексу України. Вказує, що в матеріалах справи є достатньо доказів, які підтверджують біологічне батьківство ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3.

ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не подавав та рішення суду апеляційної інстанції не оскаржував.

Судом першої інстанції при розгляді даної справи встановлено, що 23.05.2018 року ОСОБА_1 народила дівчинку, ОСОБА_3, запис про народження якої було здійснено у відповідності до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Відповідно до висновку № 378 від 14.02.2018 року, складеного експертами Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, молекулярно-генетичним дослідженням установлено: вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 складає величину не менше ніж 99,99%. Таким чином згідно Hummel K at all &quif;Biostatistische Abstammugsbegutachung mit blutgruppen befunden&q?кл; Stuttgart,1971., біологічне батьківство ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 практично доведено.

Наказом №82-к від 28.07.2017року, виданого ДУ «Київський міський лабораторний центр Міністерства охороно здоров'я України», ОСОБА_1 надано відпустку з 31.07.2017 року по 23.05.2020 року по догляду за дитиною до 3-х річного віку дитини.

Згідно з довідкою від 17.05.2018 року за №03, виданою Факультетом управління залізничним транспортом Київського інституту залізничного транспорту Державного університету інфраструктури та технологій, ОСОБА_2 є студентом 1 (скор.) курсу спеціальності 275.02 «Транспортні технології (на залізничному транспорті)», на контрактній заочній формі навчання терміном 3 роки.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується ОСОБА_1 в частині відмови у задоволенні її вимоги про стягнення аліментів на її утримання, то судом апеляційної інстанції переглядається судове рішенні тільки у вказаній частині.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання до досягнення дитиною трьохрічного віку, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засідання не було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка, а тому положення ст. 91 СК України застосовано бути не може.

Проте суд апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком суду, оскільки до нього суд першої інстанції прийшов з порушенням норм матеріального права, що регулює правовідносини, що виникли між сторонами.

Статтею 91 СК України визначено підстави виникнення права на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.

Якщо жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, тривалий час проживали однією сім'єю, той із них, хто став непрацездатним під час спільного проживання, має право на утримання відповідно до статті 76 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 91).

Жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу ( ч. 2 ст. 91).

Указані права жінки та чоловіка на утримання припиняються з підстав, встановлених пунктами 2і 4 статті 83, статтями 85, 87 і 89 цього Кодексу ( ч. 3 ст. 91 ).

Отже, указана норма закону встановлює два випадки виникнення права на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою: 1) втрата працездатності жінкою та чоловіком під час спільного проживання, які тривалий час проживали однією сім'єю; 2) проживання з жінкою, чоловіком їхньої дитини.

Установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2, не перебувають у шлюбі між собою, проте мають спільну дитину, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9 року, яка проживає із ОСОБА_1.

Отже, відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України, ОСОБА_1 має право на утримання від ОСОБА_2, оскільки з нею проживає їх спільна дитина.

Проте, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 мала б право на утримання лише в разі проживання зі ОСОБА_2 однією сім'єю, як чоловік та жінка, застосувавши ч. 1 ст. 91 СК України, яка встановлює право на утримання в разі втрати працездатності під час спільного проживання.

На підставі викладеного рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення у вказаній частині.

Стаття 91 СК України при встановленні права на утримання відсилає до ст.ст. частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2,4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Отже, згідно із статтями 91 та 84 СК України у їх взаємозв'язку, ОСОБА_1 має право на утримання від ОСОБА_2 до досягнення їх дитиною, ОСОБА_3, трьох років у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу).

При цьому суд ураховує, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є працездатною особою, доказів того, що він не в змозі надавати матеріальну допомогу, матеріали справи не містять.

При ухваленні нового судового рішення, суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України розподіляє судові витрати.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК).

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у редакції на час подання позову в 2017 році, ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, у якому відповідна заява подається до суду, ( січень 2017 року - 1600 грн., 0,4 його розміру - 640,00 грн.).

Як убачається з матеріалів справи, то вимога ОСОБА_1 про стягнення аліментів на її утримання є вимогою майнового характеру, а отже при поданні позову судовий збір підлягав сплаті в розмірі 640,00 грн..

Крім того, підпунктом 6 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання апеляційної скарги на рішення суду, судовий збір справляється у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви , іншої заяви і скарги.

Законом України «Про судовий збір», позивачі за позовами про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору як у суді першої інстанції, так і судах інших інстанцій.

Отже, з відповідача в доход держави підлягає стягненню 640,00 грн. та 150 % відсотків від указаної суми за подачу ОСОБА_1 апеляційної скарги, що складає 960 грн., а всього 1 600,00 грн..

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року в частині відмови в позові про стягнення аліментів на утримання матері малолітньої дитини до досягнення дитиною трьохрічного віку скасувати тапостановити нове судове рішення наступного змісту.

Стягнути зі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця с. Тиниця Бахмацькогорайону, Чернігівської області, громадянина України ( місце проживання : АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1)на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5, ( місце проживання: АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2) аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 01 серпня 2017 року та до досягнення дитиною, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, трьох років .

Стягнути зі ОСОБА_2 ( місце проживання : місце проживання : АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 1 600 грн. 00 коп..

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т.І. Ящук