Справа № 159/3471/17
Провадження № 2/159/645/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Наваляного Т.Д.,

з участю секретаря Конашук М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що 25.01.2015, біля 04 год. 30 хв., на автодорозі в м. Ковель по вул. Володимирській, ОСОБА_2, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, в порушення п.2.9 (а) ПДР України, що забороняють подібні дії, керував автомобілем «ФордТранзит», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, неправильно оцінивши дорожню ситуацію, передбачаючи можливість настання суспільнонебезпечних наслідків своїх дій і легковажно розраховуючи на їх запобігання, не врахував дорожню обстановку на даній ділянці дороги, проявив необачність, чим порушив вимоги п.2.3 (б) ПДР України, який зобовязує водія бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, не вибрав безпечної швидкості руху, порушуючи вимоги п.п.12.1,12.2 ПДР України, зїхав даним автомобілем з проїзної частини дороги та вчинив наїзд на бетонну огорожу житлового будинку № 29 по вул. Володимирській. Внаслідок вказаних порушень ПДР України в результаті яких сталась дана дорожньо-транспортна пригода пасажир автомобіля ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку важкого ступеню, лівобічною субдуральною гематомою та набряком головного мозку, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Вироком Ковельського міськрайонного суду від 02.09.2015, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_2 від відбування призначеного судом основного покарання з іспитовим строком на 2 роки. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100000 гривень моральної шкоди. Позивач вказує, що ОСОБА_3 внаслідок вказаної ДТП отримав чисельні тілесні ушкодження, тривалий час перебував на лікуванні, дотепер його реабілітацію не закінчено. ОСОБА_3 після ДТП отримав інвалідність першої групи довічно, потребує постійного стороннього догляду. Оскільки ОСОБА_3 не може самостійно пересуватись та самостійно себе обслуговувати, позивач несе витрати на реабілітацію та лікування сина. З посиланням на норми ст. ст. 1177, 1195 ЦПК України просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в сумі 106247,48 гривень, яка включає в себе вартість придбаних медикаментів, реабілітаційні послуги, коштів на придбання пального, продуктів харчування, пелюшок (памперсів), коштів, сплачених за проведення аналізів.

Представник позивача в судове засідання не зявились, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує повністю, з підстав, викладених у заяві, просить його задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявилась, подала суду заяву про розгляд справи у відсутності відповідача та його представника, позов не визнають та просять в його задоволенні відмовити.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що 25 січня 2015 року біля 4 год. 30 хв. на автодорозі в м. Ковель по вул. Володимирській, ОСОБА_2, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, в порушення п.2.9 (а) ПДР України, що забороняють подібні дії, керував автомобілем «ФордТранзит», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, неправильно оцінивши дорожню ситуацію, передбачаючи можливість настання суспільнонебезпечних наслідків своїх дій і легковажно розраховуючи на їх запобігання, не врахував дорожню обстановку на даній ділянці дороги, проявив необачність, чим порушив вимоги п.2.3 (б) ПДР України, який зобовязує водія бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, не вибрав безпечної швидкості руху, порушуючи вимоги п.п.12.1,12.2 ПДР України, зїхав даним автомобілем з проїзної частини дороги та вчинив наїзд на бетонну огорожу житлового будинку № 29 по вул. Володимирській. Внаслідок вказаних порушень ПДР України в результаті яких сталась дана дорожньо-транспортна пригода пасажир автомобіля ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку важкого ступеню, лівобічною субдуральною гематомою та набряком головного мозку, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

З копії вироку Ковельського міськрайонного суду від 10.09.2015 вбачається, що ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_2 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 2 роки. Вказаним вироком суду з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 100000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Вирок суду набрав законної сили 05.10.2015.

Оскільки зазначені обставини встановлені вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02.09.2015 по кримінальній справі, тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України додатково доказуванню не підлягають.

З копії довідки до акта огляду МСЕК вбачається, що ОСОБА_3 є інвалідом першої групи «А», інвалідність встановлена довічно та ОСОБА_4 потребує постійного стороннього догляду, який оцінюється судом як письмовий доказ у сукупності з іншими доказами. При цьому, інвалідність позивача настала саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 25.01.2015.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

За правилами ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Нормою частини 1 ст. 1195 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Тобто, законодавство передбачає відповідальність за завдання шкоди здоровю фізичної особи каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.

Специфіка шкоди, яка завдана здоровю, полягає також і в тому, що вона не може бути відшкодована в натурі та оцінена в грошовому еквіваленті. Саме тому обєктом відшкодування буде не зазначена шкода, а лише майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання цієї шкоди. До таких втрат законодавець відносить: а) заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності; б) додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Однак цей перелік є орієнтовним і у випадку, коли потерпілий має ще й інші втрати, які пов'язані з відповідним ушкодженням здоров'я, то він має право вимагати і їх відшкодування.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відтак, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, необхідним є наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності), шкідливих наслідків у вигляді заподіяння позивачу збитків, причинно-наслідкового звязку між протиправною поведінкою відповідача та завданими позивачу збитками, а також вини правопорушника.

Таким чином, цивільно-правова відповідальність за вчинення ДТП виникає після визнання винним у вчиненні ДТП одного з учасників ДТП.

Статтею 22 ЦК України, передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частина 1 статті 1202 ЦК України визначає, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Позивач, з часу встановлення її сину ОСОБА_3 першої групи інвалідності, вперше скористалася своїм правом на звернення до суду із позовними вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, а саме: витрачених коштів на придбання ліків, на реабілітацію ОСОБА_3, коштів, які витрачені на пальне, на продукти харчування, побутове обслуговування.

Як встановлено судом, відповідачем ОСОБА_2 позивачу відшкодовано моральну шкоду в сумі 75000 гривень, що стверджується копіями наданих розписок на суму 50000 гривень та на суму 25000 гривень.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 надалі продовжує лікування, проходить реабілітацію, його мати несе відповідні витрати. ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду.

Відповідачем відшкодовано моральну шкоду за вироком Ковельського міськрайонного суду від 02.09.2015, на момент написання розписок про отримання коштів, тобто 14.08.2015 та 18.08.2015 і при відшкодуванні моральної шкоди витрати на лікування, реабілітацію ОСОБА_3 наперед не були передбачені, проте позивач продовжує нести такі витрати. У рахунок відшкодування матеріальних витрат позивачем надано копії фіскальних та товарних чеків, видаткових накладних, які судом визнаються належними та допустимими доказами.

Оскільки відповідно до норм ч.1 ст. 55 КПК України ОСОБА_1 є потерпілою від кримінального правопорушення, за яке засуджено відповідача, що не є перешкодою для її звернення із вказаним позовом до суду та не може бути підставою для відмови у його задоволенні, так як самим відповідачем визнано факт відшкодування шкоди ОСОБА_1 саме як потерпілій від вчиненого ним кримінального правопорушення.

Таким чином, подавши докази, позивач реалізувала своє право на доказування і одночасно виконала обовязок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Представник відповідача не визнала позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди. При цьому вказала, що придбання ліків не підтверджено відповідними рецептами лікарів, а також позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_3 потребує реабілітації.

Суд критично відноситься до таких тверджень представника відповідача, оскільки вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, спричинення ОСОБА_3 тяжких тілесних ушкоджень, втрати ним працездатності та отримання інвалідності, втрати права на працю та на отримання достатнього заробітку, настанням інших негативних наслідків підтверджена вироком суду, який набрав законної сили.

При цьому, судом враховується, що внаслідок ДТП, ОСОБА_3 отримав інвалідність (І група), не може самостійно себе обслуговувати, потребує постійного стороннього догляду. При цьому ОСОБА_3 за станом здоровя потребує реабілітаційних заходів.

Документом, на який посилається позивач, є епікриз з історії хвороби стаціонарного хворого № 5094-188, яким встановлено діагноз ОСОБА_3: наслідки перенесеної важкої черепно-мозкової травми (2015 рік), забою головного мозку з судомним та апалічним синдромом. Згідно епікризу, ОСОБА_3 було проведено лікування та рекомендовано «Д» нагляд невропатолога та терапевта, перевертати, протирати, контроль АТ, годування через зонд.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992, якщо в потерпілого у звязку з ушкодженням здоровя є потреба у додаткових витратах на медичну та соціальну допомогу, що підтверджується із зазначенням їх тривалості висновком МСЕК, вони компенсуються Фондом відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону N 1105-XIV. Додаткові витрати потерпілих, на яких дія цього Закону не поширюється (потреба в них та їх тривалість мають підтверджуватися висновком судово-медичної експертизи), підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду, на підставі ст. 455 ЦК (ст. 1195 ЦК України).

При вирішенні таких вимог судам належить виходити з того, що:

а) компенсація (відшкодування) витрат на додаткове харчування, якщо його неможливо забезпечити в лікувально-профілактичному або реабілітаційному закладі, визначається за раціоном, складеним дієтологом чи лікарем, який лікує, та затвердженим МСЕК (у відповідних випадках - судово-медичною експертизою) на підставі інформації органів державної статистики про середні ціни на продукти харчування в торговельній мережі того місяця, в якому їх придбали;

б) розмір витрат на необхідний догляд за потерпілим установлюється залежно від характеру цього догляду (який при ушкодженні здоров'я у зв'язку з виконанням трудових обов'язків визначається МСЕК, а в інших випадках - судово-медичною експертизою) і не може бути меншим (на місяць) від: мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, - на спеціальний медичний догляд (масаж, уколи тощо); її половини - на постійний сторонній догляд; чверті - на побутове обслуговування (прибирання, прання білизни тощо). Для інвалідів I групи висновок МСЕК чи судово-медичної експертизи про потребу в звичайному сторонньому догляді або в побутовому обслуговуванні не вимагається. Якщо потерпілий потребує допомоги кількох видів, йому відшкодовуються витрати на кожен із них незалежно від того, ким вона здійснюється;

в) розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість. За медичним висновком потерпілому, який став інвалідом, періодично, але не рідше одного разу на три роки, а інвалідам I групи - щорічно надається безоплатно путівка для санаторно-курортного лікування; у разі самостійного придбання путівки її вартість компенсується Фондом у розмірі, встановленому його правлінням. Потерпілому, який став інвалідом, компенсуються також витрати на проїзд до місця лікування й назад. Якщо він працює і використав щорічну відпустку до одержання путівки в санаторно-курортний заклад, йому надається додаткова відпустка для лікування (включаючи час проїзду) зі збереженням на цей період середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров'я, або заробітку, який склався перед відпусткою, за його вибором.

У разі необхідності супроводжувати потерпілого особі, яка це робить, компенсуються витрати на проїзд і житло відповідно до законодавства про службові відрядження;

д) стягнення додаткових витрат потерпілого може бути проведено й на майбутній час у межах строків, зазначених у висновку МСЕК або судово-медичної експертизи. При стягненні сум витрат на протезування, придбання путівки на санаторно-курортне лікування, автомобіля суд повинен зазначити в рішенні, що присуджені суми підлягають перерахуванню відповідній організації, яка має надати ці послуги потерпілому.

Таким чином, в результаті ДТП, яке мало місце 25 січня 2015 року, ОСОБА_3 отримав важку черепно-мозкову травму. Розпочинаючи з вказаної дати і пожиттєво ОСОБА_3 потребує витрат на спеціальний медичний та сторонній догляд, а також витрат на реабілітацію.

Таким чином, відповідач зобовязаний відшкодувати потерпілому витрати на придбання медикаментів, на побутове обслуговування (придбання памперсів, пелюшок) на оплату оздоровчо-реабілітаційних послуг, транспортні витрати.

Представник відповідача в ході судового розгляду справи не довела, що вказані витрати не були необхідними, чи не були понесені позивачем, зокрема, не подала доказів, які б спростували доказову силу вказаних чеків.

Суд дійшов висновку, що позивач надала суду достатньо доказів на підтвердження своїх вимог про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої злочином, і на думку суду дані докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Враховуючи зазначене, з відповідача підлягають стягненню витрати, повязані із лікування ОСОБА_3 (придбання ліків, консультації лікарів, діагностичні дослідження, вартість реабілітаційних послуг, вартість проїзду, вартість придбаних пелюшок, блендера), понесення яких доводиться наявними у матеріалах справи копіями чеків та іншими платіжними документами. При цьому суд не виходить за рамки позивних вимог, які заявлені ОСОБА_1 на суму 106247,48 грн.

Суд не приймає до уваги квитанцію № 1505 від 19.03.2016 про сплату коштів в сумі 1980 гривень (а.с.15) в якості благодійного внеску та квитанцію № 48193 від 15.05.2017 про сплату в якості благодійної допомоги в сумі 300 гривень (а.с.58), оскільки витрати на благодійну допомогу лікарні, понесені позивачем, за своєю природою є добровільною тратою і таке відшкодування не передбачено законом.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, тому у відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 1039,67 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12-13, 19, 81, 82, 141, 247, 258-259, 265, ЦПК України, на підставі ст. ст. 22, 1166, 1187, 1188, 1195, 1202 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 103967 (сто три тисячі девятсот шістдесят сім) гривень 48 копійок.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у справі в сумі 1039 (одну тисячу тридцять девять) гривень 67 копійок.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий:ОСОБА_5