провадження № 22-ц/824/802/2018 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Ткаченка І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 40 796 грн. 70 коп.; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 846 грн. 48 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з розміру середньої зарплати 215 грн. 68 коп. за кожний робочий день.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 13 липня 2007 року ОСОБА_3 працювала на інженерній посаді в Ясинуватській дистанції сигналізації та зв'язку ДП «Донецька залізниця», яку наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року було реорганізовано у виробничий підрозділ «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Згідно наказу з особового складу від 06 липня 2016 року позивач працювала в даній організації. 17 липня 2017 року згідно наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 25 квітня 2017 року та виданого на його підставі наказу регіональної філії «Донецька залізниця» від 28 квітня 2017 року виробничий підрозділ «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв'язку» разом зі всіма іншими підприємствами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» було ліквідовано, а позивача звільнено на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України. ОСОБА_3 зазначає, що на день звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 40 796 грн. 70 коп. Вказана сума складається з заборгованості по заробітній платі за 9 днів лютого, березень, квітень, травень, червень, 17 днів липня 2017 року та вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, яку роботодавець зобов'язаний сплатити згідно ст. 44 КЗпП України. Відповідач не виплачував заробітну плату, починаючи з 20 лютого 2017 року до 17 липня 2017 року та враховуючи положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», загальна сума компенсації, яка належить позивачу до виплати, складає 846 грн. 48 коп., а середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на день подання позовної заяви складає 13 156 грн. 48 коп.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що внаслідок дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Донецьку область визначено районом проведення антитерористичної операції. Регіональна філія «Донецька залізниця» знаходиться у м. Лиман Донецької області, тобто у зоні проведення АТО. Фактичне місце проживання позивача м. Ясинувата Донецької області. Саме ця обставина ускладнила остаточний розрахунок з позивачем. Порушення норм трудового законодавства стосовно працівників структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» виникли через форс-мажорні обставини і на цій підставі ПАТ «Укрзалізниця» підлягає звільненню від відповідальності за невиконання обов'язків, передбачених законодавством про працю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що відповідач не надав жодних доказів щодо предмету спору, які б спростовували зазначені позивачем обставини. Посилання відповідача на Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» є безпідставними, оскільки вказаний закон не звільняє підприємство від відповідальності у разі порушення вимог трудового законодавства. Підприємство не змінювало режим роботи і справно виплачувало робітникам заробітну плату до моменту звільнення позивача з роботи. Позивач працювала у день звільнення і їй було видано лише трудову книжку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно наказу регіональної філії «Донецька залізниця» від 28 квітня 2017 № 645-НЗ-1 виробничий підрозділ «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв'язку» разом зі всіма іншими підприємствами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» було ліквідовано (а.с.10-12).

Наказом № 10659/ДН-ОС від 14 липня 2017 року ОСОБА_3 звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням штату, ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.9).

При звільненні зі ОСОБА_3 не було проведено повний розрахунок та належні їй кошти не були виплачені.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався статтями 47, 115-117, 231, 232, 238 КЗпП України, ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 працювала у Ясинуватській дистанції сигналізації та зв'язку ДП «Донецька залізниця», однак, 14 липня 2017 року позивач була звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням штату. У день звільнення позивачу не було виплачено належні при звільненні суми, що відповідачем не заперечується.

Заперечуючи проти стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, ПАТ «Українська залізниця» не довела ту обставину, що така заборгованість перед ОСОБА_3 станом на день ухвалення судового рішення відсутня.

За таких обставин, розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення невиплаченої заробітної плати. Висновки суду в цій частині відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку порушенням термінів її виплати, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

У пункті 20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року роз'яснено судам, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно вимог ст. 617 ЦПК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Однак, невиплата позивачу заборгованості із заробітної плати відбулася не з вини ПАТ «Українська залізниця», а при настанні обставин непереборної сили, що підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) від 16 січня 2018 року.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не відповідають фактичним обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення в цій частині з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині первісного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача, відповідно змінюється розподіл судових витрат.

Позивач ОСОБА_3 звільнена від сплати судового збору, а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави пропорційно до задоволених позовних вимог. Апеляційний суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 40 796 грн. 70 коп. (74,4 % від заявлених позовних вимог). При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 640 грн. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 476 грн. 16 коп. ((640/100)*74,4)/2).

При подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 960 грн. Оскільки апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню на 25,6 %, з держави на його користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі 245 грн. 76 коп. ((960/100)*25,6).

Разом з тим, у силу вимог п. 10 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд вважає за можливе стягнути з ПАТ «Українська залізниця» в дохід держави різницю судового збору між сумою, яка підлягає стягненню в дохід держави за наслідками розгляду позовної заяви та сумою, яка підлягає стягненню з держави на користь відповідача, а саме у розмірі 230 грн. 40 коп. (476,16-245,76).

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині розподілу судових витрат скасувати та прийняти в цій частині постанову.

У задоволенні позовуОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

В іншій частині рішенняСвятошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», місце знаходження - вул. Тверська, 5, м. Київ, , в дохід держави судовий збір у розмірі 230 (двісті тридцять) гривень, 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2018 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.