Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 205/5292/15

провадження № 61-7986св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року у складі судді Шавули В. С. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовну заяву мотивовано тим, що 17 серпня 2014 року на підставі договору позики, укладеного із ОСОБА_2, розписка за яким власноручно була написана ОСОБА_3, він передав останнім грошові кошти в сумі 20 000 доларів США.

У зв'язку із тим, що на момент звернення до суду з позовом відповідачі своїх зобов'язань з повернення позики не виконали, ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з відповідачів борг за договором позики в сумі 444 254 грн 17 коп., з якої: основна сума боргу - 436 963 грн 46 коп.; 3 % річних - 7 290 грн 71 коп.

У запереченнях на позовну заяву ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 зазначила, що доводи позивача про те, що з нею укладено оспорюваний договір та нею складено розписку, не відповідають дійсності, а також вказувала, що не отримувала від позивача жодних коштів.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та неукладеним.

В обґрунтування своїх вимог посилались на те, що 17 серпня 2014 року договору позики не укладали, а написані власноручно ОСОБА_3 договір та розписка від 17 серпня 2014 року були написані нею як зразок для ОСОБА_2, щоб у подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали цей договір.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визнати договір позики з додатками до нього, а саме: розпискою від 17 серпня 2014 року про отримання грошових коштів, неукладеним та недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у сумі 444 254 грн 17 коп., з якої: 436 963 грн 46 коп. - сума основного боргу; 7 290 грн 71 коп. - 3 % річних за користування. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У решті позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 отримала в борг кошти у позивача, яке підтверджується розпискою, однак не виконала грошове зобов'язання.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу суду касаційної інстанції мотивовано тим, що перевіряючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення положень частини четвертої статті 10, частини першої статті 143 ЦПК України 2004 року не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, не встановивши при цьому, ким саме було підписано договір позики та розписка, погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення коштів саме з ОСОБА_2, при цьому не спростувавши заперечення ОСОБА_3 про те, що вказані документи написані саме нею.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та судових витрат скасовано та у цій частині ухвалено нове рішення. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у сумі 444 254 грн 17 коп., з якої: 436 963 грн 46 коп. - сума основного боргу, 7 290 грн 71 коп. - 3 % річних за користування. Вирішено питання про розподіл судового збору.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та визнати договір позики від 17 серпня 2014 року і розписку від 17 серпня 2014 року про отримання грошових коштів недійсними; визнати договір позики від 17 серпня 2014 року та розписку від 17 серпня 2014 року про отримання грошових коштів неукладеним; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити в повному обсязі; вирішити питання про розподіл судового збору.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій неповно відображено обставини, що мають значення для вирішення справи, висновки судів про встановлені обставини і правові наслідки не є вичерпними, не відповідають дійсності та не підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд апеляційної інстанції помилково вважав, що саме ОСОБА_3 не виконала договірні зобов'язання за договором позики від 17 серпня 2014 року, оскільки нею було лише складено та підписано відповідний договір та розписку у вигляді зразка для укладення подібної угоди в майбутньому між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в яких позичальником мала б виступати саме ОСОБА_2 Крім того, письмову вимогу про повернення боргу позивачем було направлено на ім'я ОСОБА_2, а не ОСОБА_3, що суперечить доводам позивача про солідарне стягнення коштів. Також судами залишено поза увагою той факт, що в судовому засіданні позивачем не підтверджено факт передачі коштів за договором позики, а також, що жодні договори та розписки ОСОБА_2 не підписувала. Зазначене свідчить про те, що договір позики від 17 листопада 2014 року між сторонами укладено не було, що відповідно до вимог статті 1051 ЦК України надає їм право оспорити цей договір. Висновки судів попередніх інстанцій про укладення спірного договору суперечать положенням статей 626, 628, 638 ЦК України щодо досягнення сторонами договору його істотних умов та наявності волевиявлення щодо його оформлення, а також частині другій статті 1046 ЦК України, оскільки факт передання грошей під час розгляду справи не підтверджено. Заявник також звертає увагу на відсутність у матеріалах справи заперечень позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, повноважень його представника, журналу судового засідання, робочої копії диска судового засідання, вступної та резолютивної частин рішення та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2016 року, а також клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2015 року до закінчення касаційного провадження.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листопаді 2016 року, ОСОБА_1 зазначив, що доводи касаційної скарги щодо написання розписки та укладення договору ОСОБА_3 як зразка не позбавляють відповідачів обов'язку повернути отримані ними 17 серпня 2014 року кошти у розмірі 20 000 доларів США.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та неукладеним призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, ? незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Системний аналіз зазначених норм цивільного законодавства України вказує на те, що договір позики є двостороннім правочином, реальним, одностороннім договором (оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права).

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2 уклала договір позики та написала розписку про отримання у ОСОБА_1 20 000 доларів США із зобов'язанням повернути вказану суму у встановлений договором строк.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про стягнення спірних коштів з ОСОБА_2 та ухвалюючи нове рішення, яким обов'язок по поверненню позики з відсотками за її користування покладено на ОСОБА_3, апеляційний суд вважав, що факт укладання та підписання особою договору позики з розпискою підтверджує також отримання нею зазначених у цих документах коштів.

Колегія суддів не може повністю погодиться з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частинами другою-п'ятою статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до вимог статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до вимог статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно з частинами другою та третьою статті 212 ЦПК України 2004 року жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналогічні положення викладено у частині другій статті 89 ЦПК України.

Факт підписання договору позики та розписки від 17 серпня 2014 року саме ОСОБА_3, а також їх власноручне написання сторонами не оспорюється, а тому в силу вимог статті 61 ЦПК 2004 року не потребує доказування.

Зі змісту розписки, підписаної ОСОБА_3 17 серпня 2014 року, вбачається, що грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США від ОСОБА_1 отримала ОСОБА_2 (а. с. 5).

Також договором позики від 17 серпня 2014 року, який укладено між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), обов'язок з повернення коштів покладається саме на позичальника ОСОБА_2

Водночас матеріалами справи спростовується факт передачі позивачем будь-кому з відповідачів коштів у визначеній сумі (аудіо запис судового засідання 17 вересня 2015 року).

Так, під час судового засідання 17 вересня 2015 року позивачем зазначено, що вказана у договорі позики від 17 серпня 2014 року сума у розмірі 20 000 доларів США є боргом відповідачів за невиконані грошові зобов'язання у минулому.

Крім того, будь-яких відомостей щодо уповноваження ОСОБА_2 інших осіб, у тому числі ОСОБА_3, на укладання оспорюваних боргових документів, матеріали справи не містять.

Зобов'язуючи ОСОБА_3 повернути спірні грошові кошти, апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час розгляду справи) не дав належної оцінки тому, у чиїх інтересах вона діяла (своїх чи матері), чи підтверджене право представляти інтереси ОСОБА_2 відповідними документами, тоді як договір позики та розписка від 17 серпня 2014 року вказують на намір укладення договору саме для отримання позики ОСОБА_2, не встановив обставин щодо отримання ОСОБА_3 грошових коштів, а також не дослідив належним чином правову природу правовідносин, що виникли між сторонами спору, залишивши поза увагою те, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки встановлення фактичних обставин щодо наявності підстав вважати оспорюваний договір позики з розпискою від 17 серпня 2014 року недійсним має значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2016 року скасувати. Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк