Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 297/1615/16-ц

провадження № 61-13215св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та виділення частки.

Позов мотивовано тим, що з 22 лютого 1997 року до 27 липня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого 13 квітня 2015 року за спільні кошти придбали в Угорщині автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрували його на ОСОБА_5 та отримали дозвіл на право користування останньою цим автомобілем на невизначений строк.

Після розірвання шлюбу відповідач, яка використовує автомобіль одноособово, почала здійснювати перешкоди позивачу в користуванні вказаним автомобілем.

У зв'язку з цим позивач просив визнати автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, виділивши йому 1/2 частину спірного автомобіля та стягнувши на його користь компенсацію цієї 1/2 частини у розмірі 93 704, 50 грн.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року у складі судді Ільтьо І. І. позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2006 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, майном, набутим подружжям за час шлюбу та виділено ОСОБА_4 1/2 частину вказаного автомобіля із спільної сумісної власності шляхом стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в сумі 93 704,50 грн .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний автомобіль був придбаний сторонами під час шлюбу за спільні кошти подружжя, тому є спільною власністю сторін і з врахуванням того, що сторони не досягли згоди про спосіб поділу спільного майна, суд поділив це майно, визнавши ідеальні частки подружжя у ньому та стягнувши вартість ? його частини на користь позивача.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року - задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5, скасовано заочне рішення Берегівського районного суду від 29 листопада 2016 року.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять даних, а позивачем не доведено, чи є громадянин Угорщини ОСОБА_5, який придбав спірний автомобіль, та громадянка України ОСОБА_5, відповідач у цій справі, однією й тією самою особою. Крім того, позивач не довів, що спірним автомобілем користується саме відповідач.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи містять належні та допустимі докази того, що ОСОБА_5, яка придбала спірний автомобіль, та ОСОБА_5, відповідач у цій справі, є однією й тією ж особою. Апеляційний суд не дав належну оцінку цим доказам, а також доказам того, що спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача.

Відзив на касаційну скаргу відповідач не подала.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди установили, що з 22 лютого 1997 року до 27 липня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

В матеріалах справи міститься копія договору від 13 квітня 2015 року про передачу права власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску. Покупцем, згідно з цим договором, є ОСОБА_5 (а.с. 8, 11).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, за ОСОБА_5 зареєстровано автомобіль Volkswagen Transporter T5, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 11-12).

Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно із положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року (далі - Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою роз'яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль був придбаний сторонами під час шлюбу за спільні кошти подружжя, тому є спільною власністю сторін і з урахуванням того, що сторони не досягли згоди про спосіб поділу спільного майна, суд поділив це майно, визнавши рівні частки подружжя у ньому та стягнувши на користь позивача ? вартості автомобіля.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що спірний автомобіль придбано відповідачем за час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, оскільки прізвище та ім'я покупця цього автомобіля, які зазначені латинськими літерами у договорі передачі права власності (а.с. 8-9) та у дозволі на право керування вказаним автомобілем (а.с. 14-17) - ОСОБА_5, фонетично співпадають з прізвищем та іменем відповідача. Співпадає також зазначена у договорі передачі права власності на автомобіль дата та місце народження відповідача, яка народилась в с. Лужанка Берегівського району Закарпатської області ІНФОРМАЦІЯ_1 року, оскільки саме такі дані зазначені у свідоцтві про одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не доведено, що спірний автомобіль придбано саме відповідачем, а не іншою особою, є помилковим, оскільки матеріали справи не містять даних про належність автомобіля третій особі.

Разом з тим суд першої інстанції оцінивши докази у справі, а саме: договір передачі права власності та дозвіл на право керування спірним автомобілем, дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль є спільною власністю сторін, врахувавши положення статей 60, 69, 70 СК України, обґрунтовано визначив розмір компенсації, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а апеляційний суд помилково скасував правильне рішення суду першої інстанції.

Крім того, у запереченні на позов ОСОБА_5 визнавала факт придбання спірного автомобіля та користування ним, заперечуючи лише його належність до спільної сумісної власності подружжя і вважаючи його своєю особистою приватною власністю (а.с. 56). З огляду на це, посилання апеляційного суду на недоведеність обставин користування спірним автомобілем не ґрунтуються на матеріалах справи.

Таким чином обґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що матеріали справи містять належні та допустимі докази придбання сторонами спірного автомобіля під час під час перебування у шлюбі, а відповідач, заперечуючи цей факт, доказів на підтвердження протилежного не надала, а відтак доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права є обґрунтованими.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому з огляду на положення статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову апеляційного суду і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року скасувати, заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк