Провадження № 22-ц/779/944/2018
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О., секретаря Капущак С.В.

з участю ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2

ОСОБА_3 її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на квартиру, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 і ОСОБА_6 - ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2018 року, ухвалене суддею Татаріновою О.А. в м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 11 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

31 жовтня 2016 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що батьку позивачів ОСОБА_7 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Судовим рішенням від 21.01.2014 року встановлено, що позивачі є спадкоємцями першої черги. ОСОБА_3 також подала заяву про прийняття спадщини, як спадкоємець четвертої черги, так як рішенням Івано-Франківського міського суду 21.01.2014 року встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 однією сім'єю з січня 1997 року до листопада 2011 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.07.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю, виключення із спадкового майна 1/2 частину квартири та 1/2 частину грошових коштів та визнання права власності на 1/2 частину квартири та грошових коштів відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.09.2015 року рішення Івано-Франківського міського суду від 23.07.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, визнано грошові вклади ОСОБА_7 в банках: АТ «ОСОБА_8 Аваль» на суму 32818,08 грн та ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 83737,39 грн об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину грошового вкладу в АТ «ОСОБА_8 Аваль» на суму 16409,04 грн, на 1/2 частину грошового вкладу в ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 12943,27 грн та на 1/2 частину грошового вкладу в ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 28925,42 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.04.2016 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.09.2015 року в частині вимог про визнання квартири та грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірного майна скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.07.2016 року рішення Івано-Франківського міського суду від 23.07.2015 року залишено без змін. Так як позивачі нотаріусу письмової заяви про оскарження рішення в суді касаційної інстанції не надали, ОСОБА_3 на підставі рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.09.2015 року уклала договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_9, що є її сином, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В. від 18.02.2016 року за реєстровим № 446. Просили визнати недійсним договір дарування ? частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу від 18.02.2016 року за реєстровим № 446 та скасувати державну реєстрацію зазначеного договору, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 18.02.2016 року; визнати за ОСОБА_5, ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за законом у рівних частках кожній на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на квартиру відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_5 і ОСОБА_6 - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Представник апелянтів вказує на те, що судовим рішенням від 21.01.2014 року встановлено, що ОСОБА_6 і ОСОБА_5 є спадкоємцями першої черги, ОСОБА_3 є спадкоємцем четвертої черги, так як проживала спільно з спадкодавцем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання спірної квартири спільною власністю подружжя, виключення із спадкового майна ? частини квартири та ? частини грошових коштів та визнання права власності на ? частину квартири та грошових вкладів відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2015 року визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7 та визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири. Також вказує на те, що попри наявну інформацію про подальше оскарження зазначеного рішення апеляційного суду, ОСОБА_3 зареєструвала право власності на ? частину спірної квартири та посвідчила договір дарування частини квартири на користь свого сина ОСОБА_9 Вказує на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року скасовано рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2015 року, однак на час постановлення зазначеної ухвали частина квартири уже була подарована. Апелянт зазначає, що в задоволенні позовних вимог судом відмовлено виходячи з того, що до участі у справі не було залучено співвідповідача ОСОБА_9 Однак, на думку апелянта, хоча залучення співвідповідачів є прерогативою позивачів, суд не позбавлений можливості роз'яснити необхідність такого залучення та самостійного залучення співвідповідача. Також представник апелянтів вказує на те, що ОСОБА_9 не підписував оскаржуваний договір дарування, не був присутній у нотаріуса, тому не може відповідати за дії, що ним не вчинялись.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні представник ОСОБА_5.і ОСОБА_6 - ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просить задовольнити цю скаргу.

ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала, вважає рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при зверненні з позовом до суду позивачі неправильно визначили суб'єктивний склад сторін спору, не залучили до участі у справі ОСОБА_9, який є стороною оспорюваного договору дарування. Позивачі з клопотанням про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_9 не зверталися, а суд позбавлений права без залучення співвідповідача ОСОБА_9 вирішити питання про права та обов'язки особи, яка не є учасником справи.

Висновок суду відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.08.2005 року, ОСОБА_7 на праві власності належала квартира № 120 в будинку номер 136 Д по вул. Коновальця в м. Івано-Франківськ (а.с.15-16).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою 02.12.2011 року була заведена спадкова справа за № 52094107, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 28912669 (а.с.112).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 січня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги задоволено частково, встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 однією сім'єю з січня 1997 року до листопада 2011 року. В решті позовних вимог відмовлено (а.с.110-111).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю, виключення із спадкового майна 1/2 частину квартири та 1/2 частину грошових коштів та визнання права власності на 1/2 частину квартири та грошових коштів відмовлено (а.с.9-11).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю, виключення із спадкового майна 1/2 частину квартири та 1/2 частину грошових коштів та визнання права власності на 1/2 частину квартири та грошових коштів задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, визнано грошові вклади ОСОБА_7 в банках: АТ «ОСОБА_8 Аваль» на суму 32818,08 грн та ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 83737,39 грн об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину грошового вкладу в АТ «ОСОБА_8 Аваль» на суму 16409,04 грн, на 1/2 частину грошового вкладу в ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 12943,27 грн та на 1/2 частину грошового вкладу в ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 28925,42 грн. В решті позовних вимог відмовлено (а.с.81-83).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2015 року в частині вимог про визнання квартири та грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірного майна скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.77-80).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2015 року залишено без змін (а.с.5-8).

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року рішення Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до Договору дарування від 18 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В., зареєстрованого в реєстрі № 446, ОСОБА_3 безоплатно передала ОСОБА_9 належну їй на праві приватної власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.65).

В п.2 договору дарування дарування зазначено, що документом, що підтверджує право власності дарувальника на предмет договору є рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.09.2015 року. Право власності на предмет договору зареєстровано 27.11.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № НОМЕР_3, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № НОМЕР_1 від 30.11.2015 року.

Відповідно до копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.08.2016 року № НОМЕР_2, власником 1/2 частки зазначеної квартири є ОСОБА_9 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Глущенко І.В. від 18.02.2016 року за реєстровим № 446 (а.с.14).

Вказаним договором підтверджується, що ОСОБА_3 безоплатно передала, а ОСОБА_9 прийняв належну дарувальнику на праві приватної власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.65).

На момент звернення до суду з позовом ОСОБА_3 не була власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно ст. 49 ЦПК сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ст. 50 ЦПК України позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і відповідачів допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов'язки.

Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Проте, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з клопотанням про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_9 не зверталися.

Суд першої інстанції позбавлений права самостійно замінити неналежного відповідача на належного або залучити його в якості співвідповідача.

На стадії апеляційного розгляду апеляційний суд позбавлений права відповідно до ч.1 ст.51 ЦПК України залучати осіб до участі у розгляді справи і не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Отже, пред'явлення позову до неналежних відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не позбавлений можливості самостійно залучити співвідповідачів у справі, так як відповідно до змісту ч.1 ст.13 та ч.1 ст.51 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цього рішення суду за доводами апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 і ОСОБА_6 - ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 11 вересня 2018 року.

Головуючий В.Д.Фединяк

Судді: Л.В.Василишин

ОСОБА_11