Справа № 266/4717/18
Провадженя№ 2-о/266/355/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 вересня 2018 року м. Маріуполь
Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:
головуючого судді Федотової В.М.
при секретарі Шишханової К.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Маріуполі цивільну справу в порядку спрощеного провадження за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Приморський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту , що має юридичне значення,
В серпні 2018року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в порядку окремого провадження про встановлення факту , що має юридичне значення, а саме встановлення факту приналежності до національності, внесення змін до актового запису про народження . В обгрунтування своєї заяви зазначив, що він народився 04 жовтня 1978року у м. Донецьк, Донецької області, про що в книзі актів громадянського стану було зроблено актовий запис №1656 від 13 жовтня 1978року . Його мати , ОСОБА_2 , була уродженою німкенею по матері, проживала на території України, дотримуючись традицій цієї національності. Його бабуся по матері - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, німкеня по національності. Указом ПВС СРСР «Про переселення німців, які проживали в Поволозькому районі» від 28 серпня 1941року, була виселена з м. Гукк, Бальцерського району АРСР НП до Красноярського краю. В свідоцтві про народження заявника не було визначено його національності та національності його матері, аналогічно ці відомості не було внесено в інші документи в тому числі і в паспорт громадянина України, але заявник виховувався з дотриманням всіх традицій даної національності, спілкувався зі своїми родичами , які проживають на території держави Німеччина. Єдиними документами, що підтверджують його приналежність до національності німець і його народження в сім'ї німців є свідоцтво про народження матері де вказано національність бабусі «німкеня», та свідоцтвом про народження брата де вказано національність матері «німкеня». В позасудовому порядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті громадянського стану неможливо у звязку з чим, вимушений був звернутись з відповідною заявою до суду. Просив заяву задовольнити - встановити факт належності його до німецької національності по лінії матері та бабусі, зобовязати заінтересовану особу внести зміни до актового запису про його народження, вказавши в графі національність його матері «німкеня» та вказавши його національність «німець».
Заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_4 до суду не з'явились, надали заяву про розгляд цивільної справи у їх відсутність, заяву про встановлення факту, що має юридичне значення підтримали, наполягали на її задоволенні.
Представник зацікавленої особи Приморського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області будучи належним чином повідомленим про дату та час судового розгляду справи, до суду не зявився, про причину неявки не повідомив.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного висновку.
Згідно довідки про реабілітацію від 19 липня 1994року №18/2736 видане Управлінням внутрішніх справ Саратовської області в тому, що громадянка ОСОБА_3 ОСОБА_5 народження, на підставі Указу ПВС СРСР «Про переселення німців, які проживали в Поволозькому районі» від 28 серпня 1941року, була виселена з м. Гукк, Бальцерського району АРСР НП до Красноярського краю. На підставі пункту «в» ст.. 3 Закону РСФРР від 18 жовтня 1991року «Про реабілітацію жертв політичних репресій» була реабілітована. Ці дані також підтверджено архівною довідкою Міністерства внутрішніх справ по Республіці Башкорстан від 30.08.2018р. в якій зазначено, що ОСОБА_3 ОСОБА_5 народження була виселена з с. Гукк Бальцеровського району Саратовської області , як особа німецької національності.
Згідно свідоцтва про народження, І-АР №521905 видане повторно 28 вересня 2000року відділом ЗАГС адміністрації м. Ішимбая Ішимбайського району Республіки Башкортостан - ОСОБА_6 народилась 19 вересня 1950року у м. Ішимбай Республіки Башкортостан, Росія, про що 11 жовтня 1950року було зроблено відповідний актовий запис про народження №1337, в графі батько прочерк, мати ОСОБА_3 національність «німкеня».(а.с.9)
Згідно довідки про укладення шлюбу №1781 від 07грудня 2017року , виданої архівним відділом ЗАГС Ішимбайського району і м. Ішимбай Державного комітету Республіки Башкорстан - 20 вересня 1968року було укладено шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, про що було зроблено відповідний актовий запис №350. Після укладення шлюбу подружжю було присвоєно прізвище ОСОБА_7.
Згідно свідоцтва про народження VI АР №435521 виданого 18 грудня 1984року повторно, 09 грудня 1968року народився ОСОБА_8, який є братом заявника. (актовий запис №48 від 21 січня 1969року зроблено в м. Ішимбай Баш АРСР міський ЗАГС). В графі батьки значаться ОСОБА_7, національність «руський» та ОСОБА_9 національність «німкеня».
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу І-НО №314469 видане 21 травня 1974року Кіровським відділом ЗАГС м. Донецька шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 було розірвано.
Згідно свідоцтва про народження ІІІ-НО №496436 виданого Кіровським відділом ЗАГС м. Донецьк ОСОБА_1 народився 04 жовтня 1978року у м. Донецьк, про що в книзі реєстрації про народження було зроблено відповідний актовий запис №1656 від 13 жовтня 1978року . Батьками зазначені ОСОБА_10 та ОСОБА_2 (а.с.8)
17 лютого 2018року за №15.5-17-61 Приморський районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області на звернення заявника ОСОБА_1, щодо зміни національності , повідомив, що зміна національності не входить до повноважень відділів державної реєстрації актів цивільного стану. Рекомендували звернутись до суду для встановлення факту належності до національності «німець»(а.с.6)
Відповідно до положень ст.ст. 293, 315 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Як роз'яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Вказана вище норма цивільного процесуального закону не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності.
Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки.
Встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення.
Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту її національності породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством.
Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.
Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.
На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи.
Згідно з положеннями Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень ст. 256 ЦПК України.
Згідно частини першої статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.
Внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством (Правила «Внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання», затверджених Наказом Міністерства юстиції України №96/5 від 12.01.2011р.).
У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку.
Згідно з пунктом 2.13.2 Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є постанова адміністративного суду. Зміни до актового запису цивільного стану відповідно до пункту 1.7 Правил вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил.
У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності.
Суд також враховує, що в ст.24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків.
Згідно ст.11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України.
Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання.
Як визначено ст.15 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій.
Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.
Суд приходить до висновку, що в даному випадку право на індивідуальність, передбачене ст. 300 ЦК України не порушене, оскільки не зазначення в документах заявника національності «німець» не перешкоджає заявнику дотримуватися німецьких звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення.
Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах заявника національності «німкеня» не перешкоджає йому відновлювати та зберігати етнічне походження його роду, відвідувати його родичів за кордоном (в разі наявності таких), а також можливість користуватися пільгами, які гарантуються особам німецького походження.
Отже, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності до німецької національності, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Вимоги заяви про внесення змін до актового запису про народження також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від першої вимоги про встановлення факту приналежності до національності, в задоволенні якої відмовлено. Крім того, вирішення питання про зобов'язання органу РАЦС вчинити певні дії в порядку окремого провадження є неприпустимим, та можливе лише в позовному провадженні з урахуванням необхідності забезпечення судом рівності прав сторін.
На підставі викладеного, ст.11, 24 Конституції України, ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», Закону України «Про національні меншини в Україні», керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 18, 76, 81, 89, 141 ,258, 259, 263-265, 268, 293, 315, 354, 355 ЦПК України, суд, -
В задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа Приморський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 01 жовтня 2018 року.
Суддя: Федотова В. М.