Справа № 201/5683/18
Провадження № 2/201/2002/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018р. суддя Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська - ОСОБА_1, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (третя особа ОСОБА_3) про визнання недійсним кредитного договору від 27.04.2006р.

ВСТАНОВИЛА :

25.05.2018р. ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПАТ «ОТБ Банк»(третя особа ОСОБА_3О.) про визнання недійсним кредитного договору від 27.04.2006р. (а.с.№ 2-5).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 30.05.2018р. позовну заяву залишено без руху та позивачу запропоновано усунути недоліки, які ним були усунуті (а.с. № 18, 24-27).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 02.07.2018р. було відкрито провадження по справі та у відповідності до положень ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) (а.с.№ 44).

В обґрунтування позовних вимог, позивач в уточненій позовній заяві від 21.06.2018р. посилався на те, що 27.04.2006р. між ним та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір №ML -302/96/2006, згідно якого позивач отримав кредит в розмірі 98650 дол.США з цільовим використанням кредиту - купівля нерухомого майна, зі строком повернення 27.04.2021р. та сплатою відсотків за користування кредитом: плаваючої процентної ставки фіксований відсоток (10,5%) +FIDR. У забезпечення виконання кредитних зобовязань позичальника між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №SR-302/96/2006, за умовами якого поручитель зобовязалася відповідати перед банком у повному обсязі солідарно із позичальником за своєчасне виконання останнім своїх кредитних зобовязань. Позивач зазначає, що при укладенні кредитного договору банком всупереч ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» йому не була надана інформація про сукупну вартість кредиту (інформація про проценту ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобовязань, детальний розпис загальної вартості кредиту), що позбавило його як споживача свідомо здійснити вибір при укладенні кредитного договору та реально оцінити свої можливості у випадку неналежного виконання договору. Таким чином, права позивача, як споживача, на надання інформації, передбаченої ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед його укладенням були порушені, та лише у жовтні 2016р., після отримання позовної заяви банка про стягнення заборгованості по кредитному договору, позивачу стало відомо, що умови кредитного договору містять скриті платежі, оскільки сума боргу була значно вищою порівняно з сумою вже сплачених платежів за кредитом. Також позивач зазначає, що не мав і не має спеціальних знань для укладенні та належного розуміння умов кредитного договору, які йому пропонувалися, а отже при укладенні договору не міг знати, що його права порушені та до яких негативних наслідків це може призвести. З урахуванням викладеного, просив суд визнати недійсним кредитний договір №ML -302/96/2006 від 27.04.2006р.

02.08.2018р. до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а.с. № 47-50), в якому представник відповідача ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 22.05.2018р.) просила суд в позові відмовити, посилаючись на те, що згідно анкети заяви фізичної особи на отримання кредиту ОСОБА_2 власним підписом засвідчив той факт, що перед укладенням кредитного договору банком йому у письмовій формі та в повному обсязі була надана інформація передбачена ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка зокрема включає інформацію про тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту, а отже, посилання позивача на порушення його прав, як споживача, з відповідних підстав при укладенні договору є необґрунтованими. Крім того, між сторонами неодноразово в 2009р. та 2014 році укладалися Додаткові договори до кредитного договору, з укладенням яких було змінено умови кредитування та порядок повернення кредиту, з підписанням яких позивач визначив чинність, законність та правомірність кредитного договору. Всі договори укладалися на підставі вільного волевиявлення сторін та вся необхідна інформація відповідно до вимог чинного законодавства була надана позичальнику. Позивачем не надано жодного належного доказу, що під час укладення кредитного договору банк ввів його в оману щодо істотних умов кредитування. Також, представником відповідача було зроблено заяву про застосування строків позовної давності, враховуючи, що оскаржуваний договір укладено в 2006 році, а із позовною заявою ОСОБА_2 звернувся у 2 018 році, тобто через 12 років після його підписання, про поважність причин пропуску позивач не зазначає, як і не просить суд їх поновити. Крім того, що через невиконання умов кредитного договору №ML -302/96/2006 від 27.04.2006р. постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.05.2018р. з позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором, при розгляді даної справи ОСОБА_2 приймав участь, проте жодних вимог про недійсність кредитного договору не висував, та лише після набрання м законної сили звернувся з відповідним позовом до суду тим самим намагаючись уникнути своєї відповідальності щодо погашення кредиту.

Вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, вважаю, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 27.04.2006р. між АКБ «Райффайзенбанк України» (правонаступники: ЗАТ «ОТП Банк», ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_2 укладено споживчий кредитний договір №ML-302/96/2006, за умовами якого позичальнику на придбання нерухомості надано кредит в розмірі 98650 дол. США на строк до 27.04.2021р. зі сплатою за користування кредитом 10,50% річних (фіксованою процентною ставкою). За п.4 ч.1 договору передбачено, що повернення кредиту та сплата відсотків відбувається шляхом сплати позичальником платежів, що зменшуються, а саме, ануїтетними щомісячними платежами (а.с. № 54-63).

27.04.2006р. між АКБ «Райффайзенбанк України» (правонаступники: ЗАТ «ОТП Банк», ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №SR-302/96/2006, за умовами якого поручитель зобов'язалась солідарно відповідати за виконання позичальником кредитних зобов'язань за вказаним кредитним договором (а.с. № 35 - 36).

26.01.2009р. між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник: ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_2 укладено Додатковий договір №1 до кредитного договору № ML-302/96/2006 від 27.04.2006р., яким було викладено Графік платежів в новій редакції та визначено, що повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів буде здійснюватись шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів у розміри, строки та з періодичністю, що визначені у Графіку платежів та шляхом внесення в касу Банку або безготівкове перерахуванням на Поточний рахунок (п.2.1.2.1 Додаткового договору №1) ( а.с. № 33-34).

27.05.2009р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено Додатковий договір №2 до кредитного договору № ML-302/96/2006 від 27.04.2006р., яким було викладено Графік платежів в новій редакції та змінено фіксовану процентну ставку на період з 27.05.2009р. до 27.10.2009р. в розмірі 7,0% річних, а з 27.10.2009р. до 10,5% річних (а.с. № 66-68).

29.12.2009р. між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено Додатковий договір №3 до кредитного договір № ML-302/96/2006 від 27.04.2006р., яким було викладено Графік платежів в новій редакції та змінено фіксовану процентну ставку на період з 28.12.2009р. до 29.03.2010р. в розмірі 6,5% річних, а з 29.03.2010р. до 10,8% річних (п.2.1.1 Додаткового договір №3) (а.с. № 69 - 73).

23.06.2014р. між сторонами укладено Додатковий договір №4 від 27.04.2006р., яким було викладено Графік платежів в новій редакції та змінено фіксовану процентну ставку на період з 27.06.2014р. до 26.11.2014р. в розмірі 7,09% річних, а з 27.11.2014р. до 11,09% річних (п.2.1.1 Додаткового договору №4) (а.с. № 74 -78).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За положеннями ч.5 ст. 11, ч.1, 2 ,7 ст.18 Закону України Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частина 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006р., яка діяла на час укладення кредитного договору визначала, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей

між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка

є необхідною, ким вона здійснюється.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007р. №168 в реакції, яка діяла на час укладення між сторонами кредитного договору, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Судом встановлено, що до укладення кредитного договору позичальника було повідомлено в повному обсязі та в повному обємі про інформацію передбачену п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про що позичальник засвідчив своїм особистим підписом в п.17 анкети заяві фізичної особи на отримання кредиту (а.с. № 53).

Крім того, дослідивши умови кредитного договору та Додаткових договорів, з умовами якими позичальник був ознайомлений при підписання, прихожу до висновку, що відповідні договори містять всю необхідну інформацію про умови отримання та обслуговування кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань позичальника, зокрема, значення типу процентної ставки та порядок обчислення процентів, строки повернення кредиту, інших фінансових зобов'язань споживача. Відповідна інформація про істотні умови кредитування в повному об'ємі викладена в тексті кредитного договору, Додаткових договорів до нього, з якими позивач в повній мірі погодився, про що засвідчив особистим підписом.

Також, в позовній заяві позивач посилаючись на положення ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначив, що в наслідок ненадання йому інформації про сукупну вартість кредиту, його було введено в оману щодо дійсних умов кредитування, що в свою чергу позбавило його можливості здійснити свідомий вибір при укладанні кредитного договору. Пунктом 20 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що обман насправді мав місце, тобто надати докази, які б свідчили про істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Зазначені доводи позивача оцінюю критично, оскільки, позивачем на підтвердження відповідної обставини не надано належних та допустимих доказів та як встановлено вище, позичальник при укладенні договору отримав всю необхідну інформацію про умови кредитування, згідно вимог законодавства про захист прав споживачів.

Щодо посилань ОСОБА_2 в обґрунтування своїх вимог на те, що лише у жовтні 2016р. після отримання позовної заяви банка про стягнення заборгованості по кредитному договору йому стало відомо, що умови кредитного договору містять скриті платежі, прихожу до висновку, що дана обставина не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому виходячи з наступного.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.05.2018р. у справі 201/12709/16 за результатами перегляду рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2017р. за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ML -302/96/2006 від 27.04.2006р., було стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» солідарно на погашення заборгованості за кредитним договором №ML-302/96/2006 від 27.04.2006р. станом на 14.07.2016 року в розмірі 32 542,94 дол. США (екв. 866 872 грн. 33коп.) заборгованості за кредитом, в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам відмовлено.

Ознайомившись з мотивувальною частиною постанови по даній справі, враховую, що до відповідних висновків про розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителя суд дійшов на підставі висновку експерта та інших доказів про погашення кредиту. Як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції, постанови апеляційного суду при розгляді справи відповідач ОСОБА_2, заперечень або зустрічних вимог про недійсність кредитного договору саме з підстав порушення його прав як споживача визначених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не висував, заперечував саме проте розміру заборгованості.

Вважаю, що у даному випадку за наявності переплати позичальником процентів за користування кредитом у більшому розмірі, ніж той, що передбачений умовами договору, позичальник має право на проведення відповідного перерахунку або повернення зайво сплачених коштів.

При винесенні рішення не вирішуються питання про застосування до позовних вимог ОСОБА_2 строків позовної давності з урахуванням заяви представника відповідача, оскільки в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору в звязку з безпідставністю, а в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право.

Підводячи підсумок викладеному, вважаю, що при розгляді справи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання кредитного договору №ML-302/96/2006 від 27.04.2006р. недійсним не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ч.6 ст.141 ЦПК України, приймаючи до уваги те, що позивача відповідно до ст. 22 Закону України було звільнено від сплати судового збору та відмову в задоволені позовних вимог, судові витрати відносяться на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 627, 628, 1054 ЦК України, Законом України Про захист прав споживачів" ( в редакції від 13.01.2006р.) ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 259, 263-265, ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суддя,

В И Р І Ш И Л А:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (третя особа ОСОБА_3) про визнання недійсним кредитного договору від 27.04.2006р. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Суддя: Н.В. Ткаченко