Справа № 216/175/18
провадження №2/216/1374/18
10 вересня 2018 року Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу у складі:
головуючого судді Бутенко М. В.
секретаря Янчук С. О.
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні у залі суду, в місті Кривому Розі цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Відділ реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Центрально - Міської районної у місті ради, Відділ опіки та піклування виконавчого комітету Центрально - Міської районної у місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який двічі нею було уточнено, а саме 13. 02. 2018 року та остаточно 22. 05. 2018 року, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Відділ реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Центрально - Міської районної у місті ради, Відділ опіки та піклування виконавчого комітету Центрально - Міської районної у місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідачі зареєстровані у належній позивачу на праві власності в порядку спадкування за законом домоволодінні, однак з березня 2013 не проживають в цьому житловому приміщенні. Просить суд визнати відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування вищевказаним житловим приміщенням.
Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися, представник ОСОБА_6 надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, остаточно уточнені позовні вимоги позивача підтримує та просить суд розглянути справу без застосування технічного запису та у заочному порядку.
Представники третіх осіб також до суду не з'явилися, про дату та час судового розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника виконавчого комітету Центрально - Міської районної у місті ради до суду надано заяву про розгляд справи без їх представника.
Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в жодне призначене судове засідання не з'явилися, судові повістки направлені їм за адресою, зазначеною в позовній заяві як місце їх реєстрації, не отримують, інформації щодо іншої адреси, ніж вказана в позові, для листування в порушення вимог ст. 131 ЦПК України суду не надано. Додатково відповідачі були повідомлені про розгляд справи через оголошення на сайті суду. За правилами ст.128-130 ЦПК України, відповідачі про причини своєї неявки суд не повідомили, не надали суду жодної заяви або клопотання. На думку суду, така поведінка відповідачів свідчить про недобросовісне користування правами сторони у цивільному процесі, у зв'язку з чим суд визнає неповажною неявку ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та зі згоди представника позивача, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши докази у справі, які надані в розпорядження суду, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов'язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду.
Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло [2, ст. 141]. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність не тільки дає свободу розпорядження, власність й зобов ' язує: вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Положення Конституції України продовжується в нормах Глави 23 Цивільного кодексу України, який встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд [3, ст. 356].
Так, у ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов'язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню.
Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України: член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
В судовому засіданні встановлено, що 14 травня 2010 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу за заявою гр. ОСОБА_7, з залученням зацікавленої особи Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради було постановлено рішення, про встановлення факту проживання однією сім'єю, ОСОБА_7 протягом 5 років, у період часу з 2004 по 2009 роки з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_1
20 листопада 2010 року ОСОБА_7 отримала в Першої Криворізької державної нотаріальної конторі свідоцтво про право на спадщину в згідно якого вона отримала 1/1 домоволодіння по АДРЕСА_1. Після цього ОСОБА_7 зареєструвала в Комунальному підприємстві Криворізьке «Бюро технічної інвентаризації» право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 Крім того після смерті ОСОБА_9, ОСОБА_7 самовільно вселила і зареєструвала за вказаною адресою власного сина ОСОБА_3 та його родину.
Наприкінці листопада 2012 року ОСОБА_2 звернулась з позовною заявою про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_7 і скасування державної реєстрації на домоволодіння по АДРЕСА_1 на її ім'я. 19 серпня 2013 року за рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривий Ріг позовна заява була задоволена у повному обсязі і визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 20 жовтня 2010 року ОСОБА_7 на домоволодіння АДРЕСА_1 та скасовано державну реєстрації на домоволодіння АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_7 (справа 216/1518/13-ц). (а.с.9)
Крім того 05 січня 2015 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за позовом ОСОБА_2 було прийнято рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, а також право власності на земельну ділянку, на який розташоване домоволодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом (справа № 216/5510/14-ц). (а.с.10-11)
Відповідачі по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебуваючи до цього часу зареєстрованими в АДРЕСА_1 деякий час мекали за вказаною адресою але з березня 2013 року за вказаною адресою не проживають, комунальні платежі, вартість яких за останній час значно зросла, не сплачують на підставі чого виникли значні борги за надані комунальні послуги, будинок від'єднаний від постачання води, газу і електропостачання, не опалюється, в результаті чого зазнав значних пошкоджень і руйнувань. Зазначені обставини підтверджуються довідкою квартального уповноваженого вул. Сташкова від 27 грудня 2017 року в тому, що в АДРЕСА_1 з березня 2013 року ніхто не проживає і не приходить. Також підтверджуються актом обстеження, за яким сусідами, які мешкають по вул. Сташкова, підтверджується, що в зазначеному будинку з березня 2013 року ніхто не проживає, будинок замкнений і його ніхто не відвідує. ( а.с.19, 20)
Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється за особистим зверненням особи із заявою або за рішенням суду. Відповідачі не бажають в добровільному порядку знятися з реєстрації, звернувшись з відповідною заявою до відділу реєстрації фізичних осіб, тому позивач по справі має законне право на звернення до суду із зазначеною позовною заявою. Усі відповідачі зареєстровані у домоволодінні позивача, але з березня 2013 року за цією адресою не мешкають, в приміщенні немає жодних їх речей, вони не сплачують за дане житло комунальні послуги.
Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків.
Зняття з реєстрації не порушує прав неповнолітньої дитини ОСОБА_5, так як він фактично проживає зі своїми батьками за іншою адресою. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов'язана з будь-якими іншими правами особи. Будучи зареєстрованим у будинку позивача, неповнолітній ОСОБА_5 не набув за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно домоволодіння і, відповідно, будучи знятим з реєстрації в спірному домоволодінні, ніяких майнових прав не втрачає. Натомість, подальша формальна реєстрація ОСОБА_5 в домоволодінні позивача є порушенням прав власника, а також Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 зареєстровані, однак з березня 2013 року фактично не проживають в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1
Наявністю реєстрації відповідачів у належному позивачу на праві власності помешканні, чиняться перешкоди, як власнику об'єкту нерухомості, оскільки остання повинна нести великі комунальні витрати, та не має можливості розпоряджатися належним їй на праві власності майном.
За таких обставин суд вважає, що необхідно позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.
Позивач ОСОБА_10 не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов*язані із зверненням до суду.
Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 354 ЦПК України, ст.ст. 11, 16, 319, 321, 322, 328, 380, 383, 391, 405 ЦК України, суд -
Уточнений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Відділ реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Центрально - Міської районної у місті ради, Відділ опіки та піклування виконавчого комітету Центрально - Міської районної у місті ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати відповідача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 року народження, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком з господарчими побудовами АДРЕСА_1 шляхом зняття їх з реєстраційного обліку з вищевказаної адреси.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_1, зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_2
Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1
Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1
Відповідач: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1
Суддя М. В. Бутенко