Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 199/9170/14-ц

провадження № 61-18638св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Макарової М. О., Максюти Ж. І., Петешенкової М. Ю. та касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 20 січня 2015 року у складі судді Руденко В. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 19 червня 2006 року між ПриватБанком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNI0GK00000025, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 42 500 доларів США під 12 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 19 червня 2021 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 19 червня 2006 року було укладено договір іпотеки, за яким відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно, що належить йому на праві власності, а саме: квартиру АДРЕСА_1. В порушення вимог чинного законодавства та умов кредитного договору ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх зобов'язань за вказаним договором, у зв'язку з чим в нього утворилася заборгованість. Враховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 червня 2006 року № DNI0GK00000025, яка станом на 13 жовтня 2014 року склала 113 848,45 доларів США, що у гривневому еквіваленті становило 1 474 337,43 грн, звернути стягнення на вищезазначений предмет іпотеки шляхом його продажу банком з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, і виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 20 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно із Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірну квартиру, яка є предметом іпотеки, не може бути примусово звернено стягнення, оскільки доказів того, що відповідач не проживає в ній чи має на праві власності інше нерухоме майно, позивачем не надано.

В апеляційному порядку справа розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 20 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 червня 2006 року № DNI0GK00000025 в розмірі 71 617,45 доларів США, що еквівалентно 927 445,97 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 40 086,07 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 31 531,38 доларів США, пені в сумі 1 тис. грн, а всього 928 445,97 грн, звернено стягнення на належну на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б. за реєстровим номером 590, квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 53,8 кв. м, житловою площею 32,3 кв. м, яка складається з: 1 - кухні, 2 - коридору, 3 - душевої, 4 - прихожої, 5, 6, 7 - жилих кімнат, в користуванні 1/2 частка сараю літера Б, сарай літера В, убиральня літера Д, ганок літера а, погріб літера а-1, споруди, №№ 2, 4, 8, шляхом продажу банком вказаного предмета іпотеки з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не менше вартості майна, визначеного в договорі іпотеки № DNI0GK00000025, в сумі 252 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. На підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на час дії цього Закону виконання рішення зупинено. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що чинність Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. При цьому, частково задовольняючи позов, апеляційний суд, дійшов висновку, що сума пені розрахована з порушенням умов кредитного договору, і згідно з частиною першою статті 616 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зменшив пеню за несвоєчасність виконання зобов'язання за кредитним договором до 1 тис. грн. Вимоги про виселення відповідача та інших осіб суд визнав передчасними, оскільки виконання рішення в частині звернення стягнення зупинено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року в частині зменшення розміру пені та відмови у виселенні з предмета іпотеки і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що звернення банку за захистом порушеного права не одразу після виявлення порушення такого права не може свідчити про прострочення кредитора або порушення зобов'язання з вини кредитора, оскільки судом не встановлено, що така поведінка кредитора унеможливила виконання боржником своїх зобов'язань. При вирішенні вимог про виселення апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права.

У травні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 20 січня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2мотивована тим, що вона є дружиною відповідача, про існування договору іпотеки не знала, під час його укладення була відсутня, нотаріальної згоди на відчуження майна, що є спільною сумісною власністю, не надавала. Під час розгляду справи місцевий суд безпідставно не роз'яснив позивачу право на подання клопотання про залучення її як співвідповідача, а в суду апеляційної інстанції не було таких повноважень. Звертаючи стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд вирішив питання про її права та обов'язки, так як цей предмет належить їй та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк», а ухвалою від 03 липня 2017 року - за касаційною скаргою ОСОБА_2

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на те, що судами не в повному обсязі встановлено обставини справи, не залучено до участі у справі всіх співвласників нерухомого майна, переданого в іпотеку. Доводи касаційної скарги щодо неправильного визначення апеляційним судом розміру пені є безпідставними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 травня 2018 року справу № 199/9170/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі статтею 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено, що 19 червня 2006 року між ПриватБанком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNI0GK00000025, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 42 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 відсотків на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 19 червня 2021 року.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 19 червня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким відповідач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 16 червня 2006 року, за реєстровим номером 1590.

Згідно з витягом із статуту ПАТ «ПриватБанк», банківської ліцензії, довідки ЄДРПОУ ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк», створений з метою здійснення банківської діяльності, має право надавати банківські послуги.

ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Листом від 01 вересня 2014 року № 30.1.0/2-139 ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив відповідача про наявну заборгованість, а також - про прийняте рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і просив у тридцятиденний термін звільнити предмет іпотеки.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача за кредитним договором від 19 червня 2006 року № DNI0GK00000025 на 13 жовтня 2014 року становила 113 848,45 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 1 474 337,43 грн, та складається із: заборгованості за кредитом - 40 086 доларів США, заборгованості за процентами - 31 531,38 доларів США, пені - 42 231 доларів США.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Частинами першою, третьою статті 33 Закон України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно з частинами першою, п'ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відмова місцевого суду в задоволенні позову у зв'язку з неможливістю звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є необґрунтованою, так як вказаний Закон не перешкоджає захисту прав стягувача у спірних правовідносинах, а передбачає, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з наданого в іпотеку житла не підлягає виконанню на час дії цього Закону. Тобто зазначені обмеження застосовуються при виконанні рішення суду, а не при вирішенні спору по суті.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неналежне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом вищенаведеної статті 38 Закону України «Про іпотеку» суд зобов'язаний встановити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором, включно з усіма її складовими, в рахунок стягнення якої звертається стягнення на предмет іпотеки, і зазначити в рішенні цей розмір. Тобто вказані обставини входять в предмет доказування у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак всупереч вимогам статей 212, 303, 316 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не дослідив належним чином зібрані докази, які стосуються розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, в частині заборгованості за пенею. Визначаючи розмір пені, наведеної в рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд допустив неправильне застосування норм матеріального права з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною другою статті 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 4.1. кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених пунктами 2.2.2., 2.2.3. даного договору (сплата відсотків за користування кредитом, винагороди та комісії), банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 відсотків від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Враховуючи такі умови кредитного договору, апеляційний суд правильно виходив з того, що сума пені нарахована банком в порушення пункту 4.1. договору в доларах США, а не у гривнях.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (стаття 533 ЦК України).

Таким чином, банком безпідставно нарахована пеня в доларах США без зазначення гривневого еквіваленту за курсом НБУ на дату сплати, тобто наданий позивачем розрахунок не відповідає умовам укладеного договору.

Разом з тим апеляційний суд дійшов помилкового висновку про зменшення розміру пені до 1 тис. грн на підставі частини першої статті 616 ЦК України у зв'язку з тим, що боржник фактично припинив сплату заборгованості за кредитом у грудні 2009 року, а банк звернувся до суду з позовом лише у жовтні 2014 року, що потягнуло збільшення розміру збитків та неустойки.

Згідно із зазначеною правовою нормою, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника.

Суду не надано доказів на підтвердження вини кредитора у порушенні позичальником своїх зобов'язань, а непред'явлення банком позову відразу після виявлення ним порушення відповідачем умов кредитного договору не свідчить про наявність такої вини. Таким чином, відсутні підстави для зменшення розміру пені, передбачені частиною першою статтею 616 ЦК України.

Суди попередніх інстанцій не дослідили наданий банком розрахунок заборгованості за пенею на предмет його відповідності умовам договору, у зв'язку з чим ухвалили рішення в означеній частині, які не відповідають положенням наведених норм матеріального права.

В силу вищезгаданої статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були належним чином досліджені судами першої та апеляційної інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Перевіряючи рішення в частині вирішення позовних вимог про виселення відповідача та інших осіб з предмета іпотеки, Верховний Суд виходить з такого.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі, без надання іншого житлового приміщення з підстав, передбачених статтею 109 Житлового кодексу Української РСР та Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни, зокрема до статті 109 Житлового кодексу Української РСР та викладено її в новій редакції.

Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 Житлового кодексу Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються положення як статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення допускається при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15.

19 червня 2006 року ОСОБА_1 отримав у банку кредит в сумі 42 500 доларів США та цього ж дня за договором купівлі-продажу придбав квартиру, яку передав в іпотеку банку. Враховуючи встановлені фактичні обставини, зокрема придбання квартири за рахунок кредитних коштів та передання її в іпотеку, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про передчасність позовних вимог про виселення мешканців із зазначеного житла без надання їм іншого жилого приміщення.

При зверненні до суду з цим позовом, банк заявив клопотання про витребування інформації щодо реєстрації осіб, які проживають у квартирі, переданій в іпотеку.

Вказане клопотання місцевим судом не розглянуто, даних про осіб, які зареєстровані у спірній квартирі суд не встановив та не вирішив питання про залучення їх до участі у справі. На стадії апеляційного розгляду зазначені обставини також не встановлені.

Таким чином, неправильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин та порушивши норми процесуального права, суди безпідставно відмовили у задоволенні позову банку в частині виселення, а апеляційним судом необґрунтовано зменшено розмір пені до 1 тис. грн. Тому оскаржувані судові рішення не можуть залишатися в силі та підлягають скасуванню.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, допущені судами обох попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд для повного, всебічного та об'єктивного дослідження та встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для її правильного вирішення.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 20 січня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик