АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 вересня 2018 року

м. Харків

Справа № 642/4304/17 (категорія: спори, що виникають із сімейних правовідносин)

Провадження № 22-ц/790/3866/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого: - Кіся П.В.,

суддів: - Бурлаки І.В.,

- Хорошевського О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 травня 2018 року (суддя - Бородіна О.В.)

у цивільній справі (№ 642/4304/17) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5

про стягнення аліментів,-

встановив:

23.08.2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі по 10 000 грн. на кожного щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення повноліття дітей, а також просила стягнути додаткові витрати у обсязі 50 % від фактично понесених у 2017 році на утримання дітей у сумі 57 075,30 грн., та у подальшому стягувати додаткові витрати на утримання синів щомісячно наперед у розмірі 19 025 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилається на те, що вона з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.11.2005 року, однак на час подачі заяви у провадженні суду перебуває справа про розірвання шлюбу та поділ майна, із чоловіком вона проживає окремо, діти залишились проживати з нею та знаходяться на її утриманні, діти навчаються у гімназії в іншому районі міста, що потребує додаткові витрати на транспортування. Стан здоров'я дітей також потребує додаткових витрат на оздоровлення. Також нею витрачалися кошти на організацію дозвілля. Протягом лютого-серпня 2017 року нею було витрачено на їжу, оздоровлення, утримання та організацію дозвілля 114 150,60 грн., що підтверджується долученими чеками. 50 % вказаних витрат просить стягнути з відповідача.

Відповідач позов визнав частково, посилався на фактичну участь у утриманні дітей.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 травня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Суд вирішив стягувати з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 2000 гривень щомісяця, починаючи з 25.08.2017 року та до досягнення дитини повноліття, а також аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 2000 гривень щомісяця, починаючи з 25.08.2017 року та до досягнення дитини повноліття.

Крім того, суд вирішив стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1452,30 грн. у якості компенсації понесених нею додаткових витрат на лікування синів.

В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення в частині стягнення аліментів та ухвалити нове, яким позовні вимоги про стягнення аліментів задовольнити в повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_4 посилалася на неповне з'ясування судом обставини, які мають значення для справи, на невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, на ухвалення рішення, яке у подальшому зашкодить інтересам дітей.

ОСОБА_4 вважає, що судом зроблено помилковий висновок щодо ненадання нею належних доказів на підтвердження того, що матеріальний стан відповідача дозволяє йому сплачувати аліменти у сумі більшої, ніж він сам визнає. Позивач стверджує, що відповідач мав додатковий дохід у 2016-2017 роках від продажу автотранспортних засобів, які купувались під час шлюбу, однак відповідач розпорядився цим майном без її згоди у супереч інтересам сім'ї. Висновки суду, щодо матеріального стану відповідача також, ґрунтуються лише на обставинах, що визнаються відповідачем, але судом не враховано, що розмір заробітної плати вказаний у довідці, що надано відповідачем, є меншім ніж сукупний розмір аліментів на який дав згоду сам відповідач.

Крім того, судом визначено матеріальний стан відповідача з пояснень самого відповідача викладених у відзиві на позовну заяву, однак на думку апелянта, ОСОБА_5 приховує свій матеріальний стан і має можливість сплачувати аліменти на дітей у сумі більший ніж визначено судом.

Крім того, судом першої інстанції не надано жодної оцінки щодо недобросовісної поведінки відповідача, який ухиляється від виконання свого обов'язку щодо утримання дитини.

Відповідач ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що усупереч безпідставних доводів апеляційної скарги, він забезпечував родину і, за можливості, усі потреби, як духовні так і матеріальні, які виникали у членів його родини. Але ще під час сімейних стосунків і ведення спільного господарства із ОСОБА_4 у родині виникли матеріальні труднощі наслідком чого і став продаж транспортних засобів, на які посилається позивачка у своїх запереченнях, та пошук ним іншого постійного місця роботи.

Визначивши за можливе стягнення аліментів у розмірі по 2000 грн. на дитину, він виходив з того, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 р. N 2246-VІІІ передбачено прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років є сума у розмірі 1492 грн., а з 6 до 18 років - 1860 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення аліментів, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 180, 182, 183 СК України та виходив з обов'язку обох батьків утримувати своїх дітей.

Статтею 7 СК України визначено загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а за відсутності такої домовленості -судом.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Судом встановлено, ніким з учасників процесу не заперечується, що сторони перебувають у шлюбі. Під час перебування у шлюбі у сторін народились діти - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають із матір'ю та перебувають на її утриманні.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що аліменти повинні бути стягнуті з урахуванням прийняття участі в утриманні дитини обох батьків.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_5 з 22.01.2018 року працює у ФЛП - ОСОБА_8 та отримує заробітну плату у розмірі 3800 грн.

Відповідач визнає позов про стягнення аліментів у розмірі 2000 грн. на кожну дитину.

Згідно Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік», прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2018 року становить 1860 грн.

Таким чином, визначений судом першої інстанції розмір аліментів у сумі 2000 грн. на кожну дитину відповідає вимогам ст. 182 СК України.

Суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1ст.184 СК України). Позивач визначила стягнення у твердій грошовій сумі, що узгоджується з вимогами закону і обставинами справи про джерела доходу відповідача.

Згідно ч.3 ст.12 та ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Отже на ОСОБА_4, як на позивача, покладається обов'язок доказування в частині визначеного нею у позові розміру аліментів, що підлягають стягненню з урахуванням ст.ст. 141, 180, 182 СК України. Проте таких доказів нею суду не надано, а матеріали справи не містять.

Посилання апелянта на те, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 10 000 грн. на кожну дитину з посиланням на те, що він мав додатковий дохід у 2016 - 2017 роках, є декларативне, не забезпечене наданням належних доказів щодо його обсягу та використання сторонами, а також такими, що не спростовують висновок суду щодо розміру аліментів, оскільки вказаний дохід мав характер епізодичний. Аліменти на дітей стягуються, починаючи з серпня 2017 року, а належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача про те, що відповідач має можливість надавати допомогу в більшому розмірі, ніж це визначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 11 вересня 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський