Постанова

Іменем України

26 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 405/1317/13-ц

провадження № 61-29185 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Таврика»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Авраменко Т. М., Суровицької Л. В., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» (далі ПАТ «Банк «Таврика») про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що в порушення умов договору банківського строкового вкладу «Пенсійний» (391-550) № ПСГ(391)9114 від

04 січня 2012 року, укладеного між ним та ПАТ «Банк «Таврика», банк з листопада 2012 року не виконує договірних зобов'язань щодо виплати відсотків за користування вкладом, внаслідок чого з урахуванням суми банківського вкладу - 3 000 000,00 грн, утворилась заборгованість у розмірі 3 241 308, 21 грн.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_4 просив стягнути з ПАТ «Банк «Таврика» грошовий вклад у розмірі 3 000 000,00 грн та відсотки за користування коштами банківського вкладу у розмірі 241 308, 21 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 березня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Таврика» на користь ОСОБА_4 за договором банківського строкового вкладу «Пенсійний» від 04 січня 2012 року грошові кошти у розмірі 3 241 308,21 грн, зокрема грошовий вклад у сумі 3 000 000,00 грн та відсотки за користування коштами банківського вкладу у сумі 241 308,21 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Таврика» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Таврика» відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 березня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року касаційну скаргу ПАТ «Банк «Таврика» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Таврика» задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 березня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду ОСОБА_4 позовні вимоги уточнив, просив стягнути з ПАТ «Банк «Таврика» заборгованість за договором банківського строкового вкладу «Пенсійний» від 04 січня 2012 року у розмірі 3 041 308,20 грн та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з 20 березня 2013 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Таврика», відтак задоволення вимог кредиторів поза межами гарантованої суми вкладів відбувається в порядку черговості, передбаченої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Позивачу виплачено гарантовану суму коштів за вкладом у розмірі 200 000,00 грн, решту вимог включено до четвертої черги реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк «Таврика», а тому відсутні підстави для задоволення позову. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходив з того, що наявні між сторонами відносини є договірними, і не передбачають відшкодування такого виду шкоди, крім того, позивач не обгрунтував у чому полягає завдана йому моральна шкода.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про відшкодування ПАТ «Банк «Таврика» моральної шкоди відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги позивача про відшкодування ПАТ «Банк «Таврика» моральної шкоди розглянуті, в мотивувальній частині рішення наведені мотиви відмови у їх задоволенні, однак у резолютивній частині не зазначені результати розгляду таких вимог, що є підставою для ухвалення додаткового рішення.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що додаткове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а тому відсутні підстави для його скасування.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 13 червня 2016 року виправлено описку, допущену в мотивувальній частині ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 червня 2016 року, а саме викладено останній абзац першої сторінки ухвали у такій редакції: «Згідно пункту 1 частини першої статті 220 ЦПК Українисуд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення».

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами. На момент ухвалення оскаржуваного судового рішення було розпочато ліквідаційну процедуру ПАТ «Банк «Таврика», що унеможливлює стягнення з банку коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просив скасувати ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 вересня

2017 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства щодо законності та обгрунтованості, зокрема суд апеляційної інстанції не з'ясував предмет спору, не надав належної правової оцінки факту порушення відповідачем умов договору банківського вкладу та наявності непогашеної заборгованості за цим договором. Крім того, вважав, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог з посиланням на те, що спір про стягнення коштів за договором банківського вкладу поза межами гарантованої суми є публічно-правовим, та необгрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, що свідчить про порушення норм як матеріального так і процесуального права.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційної скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 04 січня 2012 року між ПАТ «Банк «Таврика» та ОСОБА_4 укладено договір строкового банківського вкладу «Пенсійний» (391-550) № ПСГ(391)9114, за умовами якого позивач вніс на вкладний (депозитний) рахунок 3 000 000,00 грн на строк до 05 липня 2013 року, з виплатою банком 24,5 відсотків річних за користування депозитними коштами.

20 грудня 2012 року постановою правління Національного банку України

№ 548 ПАТ «Банк «Таврика» віднесено до категорії неплатоспроможних. Цього ж дня виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) прийнято рішення №33 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Таврика» з 21 грудня 2012 року.

Постановою правління Національного банку України від 20 березня 2013 року

№ 97 прийнято рішення про відкликання у ПАТ «Банк «Таврика» банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від

20 березня 2013 року № 17 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Таврика».

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до пункту шостого статті 2 зазначеного Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 зазначеного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п'ятої статті

36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Таким чином, ураховуючи специфіку правовідносин, що виникли між сторонами, їх предмет, а також наявність нормативно-правової бази, яка урегульовує правовідносини за договором банківського вкладу у разі введення у банку тимчасової адміністрації та початку ліквідаційної процедури, задоволення вимог позивача здійснюється відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 грн.

Згідно з частиною п'ятою статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Частиною четвертою статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

28 березня 2013 року ОСОБА_4 виплачено гарантовану суму коштів за вкладом у розмірі 200 000,00 грн, а вимоги про грошових коштів у розмірі 3 081 589,94 грн включено до кредиторів 4 черги реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк «Таврика».

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ «Банк «Таврика» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, правильно виходив з того, що оскільки на момент ухвалення рішення в ПАТ Банк «Таврика» запроваджено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру ліквідації, зазначене унеможливлює стягнення грошових коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Оскільки спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підвідомчі адміністративним судам, правильним є висновок суду про те, що спори щодо включення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб вимог заявника до реєстру акцептованих вимог кредиторів підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Що стосується доводів касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права при розгляді клопотання заявника про відкладення розгляду справи.

Частиною першою статті 158 ЦПК України 2004 року установлено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої та другої статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційний суд відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В поданій 19 вересня 2017 року ОСОБА_4 заяві про відвід судді, позивач просив відкласти розгляд справи, призначеної на 20 вересня 2017 року, поважні причини не зазначив. В призначене на 20 вересня 2017 року судове засідання позивач не з'явився, факт належного його повідомлення про дату, час та місце судового засідання підтверджується рекомендованим повідомленням.

Ураховуючи наведене, відсутні підстави для висновку про порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги правильність рішення судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник