РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м. Мукачево Справа №303/991/18

2/303/823/18

номер рядка с.з. 4

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за первісним позовом ОСОБА_1

до відповідачів: (1) ОСОБА_2

(2) приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3

про витребування майна, визнання права власності на майно та скасування державної реєстрації права власності на майно

та за зустрічним позовом ОСОБА_2

до відповідачів: (1) ОСОБА_1

(2) ОСОБА_4

(3) приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5

про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку,

За участю:

представника позивача за первісним позовом (відповідача (1) за зустрічним позовом) - ОСОБА_6

представника відповідача (1) за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

23 лютого 2018 року ОСОБА_1, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 11.04.2018 (Т. 1; а.с. 112-114), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на житловий будинок №27А в с. Лісарня Мукачівського району, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 227, витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_2 та скасування рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39755126 від 19.02.2018 року, скасування запису про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на вказаний житловий будинок, а також скасування запису про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 227, номер запису про право власності 24908890 від 19.02.2018).

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивач є добросовісним набувачем будинку, житловою площею 52,00 м2., загальною площею 145,40 м2, який знаходиться за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, с. Лісарня, 27 «А», реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 227 (надалі - Будинок), і набув право власності на вказаний обєкт нерухомості за наслідками цивільно правової реалізації, укладеного між ним та ОСОБА_4 договору купівлі продажу житлового будинку від 04.09.2017 (Т. 1; а.с. 11-13; надалі - Договір). Однак, позивач не може вільно володіти та користуватися набутою на підставі Договору власністю через неправомірні дії відповідача (2), яка безпідставно зареєструвала право власності на спірне майно за відповідачем (1).

У переданому на розгляд суду позові, ОСОБА_1 наведено також окремі нормативно правові підстави для можливості задоволення судом заявлених ним вимог за предметом позову. Так, позивач просить визнати за ним право власності на Будинок на підставі ст.ст. 328, 392 Цивільного кодексу України, оскільки право власності заперечується відповідачем (1), а вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити з урахуванням ст. 387 названого Кодексу.

Також позивач наголошує на тому, що у відповідача ОСОБА_2 були відсутні будь які правові підстави для перереєстрації за нею права власності на Будинок.

Аналогічні твердження у більш конкретизованому вигляді було зазначено представником позивача у відповіді на відзив відповідача (1) (Т. 1; а.с. 135-139).

Прийнявши участь у судовому розгляді справи, представник позивача у повній мірі підтримав заявлений його довірителем позов, із підстав вказаних у позовній заяві додатково зазначивши, що позивач, у будь якому випадку є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки придбав його на підставі належним чином оформленого правочину в особи, яка фактично побудувала Будинок на протязі 2010-2013 р.р. та оформила за собою право власності на майно у законний спосіб, що підтверджується численними показами свідків.

Представник позивача за первісним позовом зауважив також на тому, що фактичною підставою для скасування за відповідачем (1) державної реєстрації права власності на Будинок є те, що вона не будувала вказаного майна у 2017 році, так як будинок споруджений на протязі 2010-2013 р.р. ОСОБА_4

Відповідач (1) у поданому суду відзиві на первісний позов (Т. 1, а.с. 45-48) та її представник в процесі судового розгляду справи, позовних вимог не визнали повністю, з посиланням на його необґрунтованість. Доводячи обставини щодо безпідставності поданого ОСОБА_1 позову, відповідач зазначила, що є власницею земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0271. На вказаній земельній ділянці нею у 2017 році побудований Будинок, що підтверджується декларацією про готовність до експлуатації обєкта, яка зареєстрована в Управлінні Державної архітектурно будівельної інспекції у Закарпатській області 09.10.2017 за №ЗК80. Таким чином, з огляду на приписи ст.ст. 328 та 331 Цивільного кодексу України вона є законною власницею новоствореного житлового Будинку.

За твердженням відповідача (1), дізнавшись 26.01.2018 про те, що право власності на Будинок було спочатку неправомірно зареєстровано за ОСОБА_4, а згодом і за позивачем звернулася до Міністерства юстиції України із скаргою на рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, наслідком чого стало скасування державної реєстрації права власності на Будинок за вищевказаними особами, у звязку з порушенням вимог законодавства приватними нотаріусами (в т.ч. і відповідачем (2)), які проводили згадані реєстраційні дії.

В свою чергу, представник відповідача (1) в судовому засіданні по справі 15.11.2018, крім вищевказаних аргументів, просив суд прийняти до уваги також те, що за результатами пошуку даних в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (надалі Єдиний реєстр) встановлено той факт, що під реєстраційним номером №ЗК79 міститься інформація про зареєстровану декларацію про готовність до експлуатації обєкта за найменуванням «Будівництво житлових будинків на власній земельній ділянці: Закарпатська область, Мукачівський район, с. Лісарня, без вулиці», замовником будівництва по якій виступав гр. ОСОБА_8, а не ОСОБА_4

За доводами представника відповідача (1) за первісним позовом, вищевказані неправомірні дії ОСОБА_4 зайвий раз підтверджують обставини щодо безпідставної реєстрації за ним права власності на Будинок.

Належним чином повідомлена про дату та час судового розгляду справи відповідач (2) за первісним позовом, у судові засідання по справі не зявилася, про причини неявки суд не повідомила.

Під час проведення підготовчого засідання по справі, ОСОБА_2 було подано суду зустрічний позов (Т. 2; а.с. 13-18) про визнання недійсним та скасування з моменту укладення Договору, з посиланням на недотримання норм законодавства при відчуженні належного їй майна на користь ОСОБА_1 та порушення її прав як законної власниці Будинку.

Відповідач (1) за зустрічним позовом та його представник в судових засіданнях по справі, а також у відзиві на зустрічний позов (Т. 2; а.с. 196-202), вказали на обставини щодо відсутності правових підстав для визнання Договору недійсним, оскільки діє презумпція правомірності правочину і вона ОСОБА_2 не спростована. Жодних норм законодавства та прав позивача за первісним позовом, внаслідок укладення спірного Договору порушено не було так як, ОСОБА_4, який був фактичним власником Будинку правомірно відчужив його на користь ОСОБА_1

Відповідачі (2), (3) за зустрічним позовом, участі у судовому розгляді справи не прийняли, та будь якого процесуального реагування на позов не здійснили.

Також судом, у процесі судового розгляду справи по суті, було залишено без розгляду клопотання представника позивача за первісним позовом про приєднання доказів до матеріалів справи (Т.2, а.с. 115-116) та відповідача (1) за первісним позовом про призначення по справі судової будівельно технічної експертизи (Т. 2, а.с. 211-213), з огляду на приписи ст. 83, частини другої ст. 126, ст. 197 та частини другої ст. 222 Цивільного процесуального кодексу України.

На стадії судового розгляду справи по суті, судом було допитано свідків: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які, в загальному, надали схожі за своїм змістом покази відносно того, що Будинок був споруджений у 2010-2013 р.р., а фактичним замовником робіт з будівництва вказаного обєкта нерухомості був ОСОБА_4, який практично і фінансував його спорудження.

На підставі ухвали суду від 26.02.2018 (Т.1; 29-30) було задоволено заяву первісного позивача про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на Будинок, із забороною уповноваженим субєктам вчиняти будь які реєстраційні дії зі спірним майном, а також із забороною відповідачу (1) проводити відчуження Будинку третім особам.

Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту субєктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, первісний позивач зазначив у ньому три позовні вимоги, а саме: витребування майна, визнання права власності на майно та скасування державної реєстрації права власності на майно та навів у ньому підстави, якими він обґрунтував вимоги за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактичного та законного власника майна та застосування у звязку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом первісного та зустрічного позовів.

2. При вирішенні переданого на розгляд суду спору за первісним позовом у контексті із заявленими позовними вимогами ОСОБА_1 доказуванню підлягають обставини щодо фактичної наявності майна, відносно якого виник спір та наявності доконаних обставин щодо законного власника майна на момент судового вирішення справи, а також підстави набуття у власність спірного майна ОСОБА_1

Не оспорюється учасниками судового процесу той факт, що предметом спору, тобто матеріально правовим обєктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Будинок.

На протязі 2017-2018 р.р. як ОСОБА_4, так і ОСОБА_2 реалізували свої субєктивні права на Будинок, оформивши та зареєструвавши почергово право власності на вказаний обєкт нерухомості (Т. 1; а.с. 11-13, 16-17, 57-64, 69-73, 104-105, 117-124, Т. 3; а.с. 33-38).

На час судового розгляду даної справи, чинними є реєстраційні документи (Т. 1; а.с. 16-17), які свідчать про те, що власником Буднику є ОСОБА_2, оскільки державна реєстрація права власності за ОСОБА_1, а також за ОСОБА_4 була скасована наказом Міністерства юстиції України від 16.02.2018 №399/5 (Т.1; а.с. 68).

По відношенню до вказаних обставин слід зазначити, що зі скасуванням державної реєстрації права власності втрачаються і правові наслідки, що з неї випливають, тому зі скасованого права власності продавця та покупця Будинку, ОСОБА_1 не може вважатися власником спірного майна.

До зазначених спірних правовідносин суд застосовує норми права, які регламентовані частинами третьою та четвертою статті 334 Цивільного кодексу України.

У вказаних частинах ст. 334 названого Кодексу міститься імперативне нормативне правило відносно того, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Отже, зі скасуванням державної реєстрації права власності на будинок на підставі вищевказаного наказу Міністерства юстиції ОСОБА_1 втратив право власності на майно, яке було придбано ним за Договором у ОСОБА_4

Також підставними слід визнати доводи представника відповідача (1) за первісним позовом відносно того, що за результатами пошуку даних в Єдиному реєстрі було встановлено той факт, що під реєстраційним номером №ЗК79 міститься інформація про зареєстровану декларацію про готовність до експлуатації обєкта за найменуванням «Будівництво житлових будинків на власній земельній ділянці: Закарпатська область, Мукачівський район, с. Лікарня, без вулиці», замовником будівництва по якій виступав гр. ОСОБА_8, а не ОСОБА_4 Вказані фактичні обставини зазначені у листах Управління Державної архітектурно будівельної інспекції у Закарпатській області від 10.07.2018 №1007-1.18/836 (Т. 2; а.с. 39-40) та від 03.03.2018 №1007-120/2/262Д (Т. 2; а.с. 41).

Встановлення зазначених фактичних обставин має безпосереднє значення для можливості встановлення підставності віндикаційної вимоги первісного позивача та застосування цивільно правового механізму захисту права власності у такий спосіб.

2.1. У межах первісного позову ОСОБА_1 заявлено вимогу про витребування Будинку із незаконного володіння ОСОБА_2 на підставі ст.387 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи позов із вказаною вимогою за предметом позову та надаючи правову оцінку доводам ОСОБА_1 та його представника відносно правових підстав для можливості її задоволення, суд застосовує наступні норми права.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За частинами першої і другою статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 Цивільного кодексу України).

Статтею 392 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Фактичний аналіз змісту вказаних норм права наведених як в Основному Законі України так і в Главах 23 та 29 Цивільного кодексу України свідчить про те, що, гарантуючи захист права власності, закон надає лише власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права (в т.ч. і шляхом витребування майна від незаконного володільця).

Також і в абзаці першому п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (надалі Постанова №5) зазначено, що відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Частиною четвертою ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року по справі № 6-318цс15 зроблено висновок, який продубльований у постанові Верховного Суду від 10.10.2018 по справі № 367/1518/17, відносно того, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, з огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статті 392 ЦК України.

Тлумачення статті 387 Цивільного кодексу України свідчить про те, що тільки власник наділяється правом на пред'явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння).

Отже, позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник, від якого майно вибуло поза його волею.

Таким чином, у звязку із скасуванням державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 та наявністю доведених обставин щодо реєстрації таких прав на Будинок за відповідачем (1), вимога про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння на користь первісного позивача задоволенню не підлягає.

Аргументи та доводи первісного позивача та його представника відносно того, що покупець майна за Договором є його добросовісним набувачем і має право на визнання за ним права власності на спірне майно та застосування речово правового механізму захисту його прав (витребування майна) судом відхиляються з огляду на зміст ст. 330 Цивільного кодексу України.

Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 Цивільного кодексу України).

У відповідності до положень частини першої ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, системний аналіз змісту ст.ст. 330, 388 Цивільного кодексу України свідчить про те, що право власності на майно, передане за договором купівлі продажу всупереч волі власника цього майна, не набувається (в тому числі і добросовісним набувачем), оскільки це майно може бути витребувано власником на підставі наведених норм.

Відносно доводів позивача за первісним позовом та його представника щодо презумпції Договору, суд зазначає, що дійсно норми статті 204 Цивільного кодексу України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована: або за рішенням суду, або в силу Закону (в даному конкретному випадку ст. 334 Цивільного кодексу України).

У спірній по справі ситуації, у звязку із спростуванням презумпції правомірності правочину (скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності за первісним позивачем) ОСОБА_1 не може вважатися законним власником спірного майна.

2.2. Предмет первісного позову містить вимогу про визнання за ОСОБА_1 права власності на Будинок на підставі ст.ст. 328, 392 Цивільного кодексу України.

По відношенню до цієї вимоги суд зазначає наступне.

Статтею 392 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною першою статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Таким чином, стаття 392 Цивільного кодексу України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, тому суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Такі правові висновки містяться в постановах Верховного Суду (від 27 червня 2018 року по справі № 335/8927/15, від 21 березня 2018 року по справі № 509/4054/14-ц, від 6 лютого 2018 року по справі № 140/640/16-ц та багатьох інших).

Таким чином, на підставі статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред'явлено лише власником майна, яким ОСОБА_1, на момент судового розгляду справи не є, а право власності у нього на спірне майно на підставі вказаної статті виникнути не може, оскільки за вказаними законодавчими нормами право власності не породжується, а лише підтверджується наявне.

Верховний Суд України в постанові від 18 лютого 2015 року по справі № 6-244цс14 зробив правовий висновок про те, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Отже, ні зазначеними нормами (ст. 392 ЦК), ні нормою статті 331 Цивільного кодексу України не передбачено виникнення права власності на новостворений обєкт нерухомості на підставі судового рішення.

2.3. Відносно позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення приватного нотаріуса ОСОБА_3 щодо проведення державної реєстрації права власності на Будинок за відповідачем (1) суд зазначає наступне.

Статтею 331 Цивільного кодексу України встановлене загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За доводами представника первісного позивача єдиною підставою для можливості задоволення судом вказаної вимоги є обставини відносно того, що Будинок побудований у 2010-2013 р.р. ОСОБА_4, а не ОСОБА_2 у 2017 році.

Однак визначальним у цій ситуації слід визнати те, що ОСОБА_1 не можна вважати належним позивачем, який вправі доводити обставини щодо фактичної участі (чи не участі) ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у будівництві спірного майна, оскільки таких повноважень ОСОБА_4 йому не делегував, а спірні моменти щодо участі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у будівництві спірного обєкта нерухомості підлягають вирішенню між ними самими. Так само і питання скасування реєстраційних дій щодо державної реєстрації права власності на Будинок може буди ініційовано ОСОБА_4, а не ОСОБА_1, який може доводити лише обставини щодо набуття ним права власності на Будинок за Договором та ставити питання про неправомірність скасування державної реєстрації права власності за ним самим, а не за ОСОБА_2, оскільки будь якої участі ОСОБА_1 у будівництві спірного майна не приймав, тому заслухані судом під час судового розгляду справи покази свідків не мають жодного доказового значення для вирішення спору за первісним позовом із наявним у ньому субєктним складом учасників судового процесу.

Таким чином, ОСОБА_1 не є фактичним субєктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обовязків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення за вказаною вимогою з урахуванням спірних правовідносин між сторонами справи.

Також представниками сторін було зазначено, що до 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Вказана обставини зайвий раз підтверджує вищевказаний висновок суду відносно належного субєкта звернення із вказаної вимогою, яким ОСОБА_1 у будь якому разі вважатися не може.

3. В матеріалах справи (Т. 2, а.с. 13-18) міститься зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним Договору, який був прийнятий судом до сумісного розгляду з первісним позовом на підставі ухвали від 07.08.2018 (Т. 2; а.с. 90-91).

По відношенню до зустрічного позову, насамперед, слід зазначити, що вирішуючи спір, суд повинен надати обєктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем матеріально правовий спосіб захисту порушеного права тим способам, що передбачені законодавством та забезпечити належний спосіб відновлення порушеного права.

Неналежність обраного способу судового захисту, з огляду на мету судового втручання у конфліктне правовідношення (відновлення та захист порушеного права), зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог.

На підставі оспорюваного за предметом зустрічного позову Договору (Т. 1; а.с. 11-13) Будинок був відчужений відповідачем (2) на користь відповідача (1) за 72639,00 грн. Договір було посвідчено відповідачем (3).

До таких фактичних обставин суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до пунктів 21, 22 Постанови №5 спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Норма частини першої статті 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Ця правова позиція зазначена також і в постановах Верховного Суду України (від 30.01.2012 та від 17.12.2014 по справі №6-140-цс), в яких Верховний Суд України, по відношенню до аналогічних до даної справи обставин, вказав на те, що єдиним і правильним способом захисту порушеного права в наведеному вище випадку є саме витребування майна в порядку, передбаченому ст. 388 Цивільного кодексу України в останнього набувача, а не визнання договору(ів) про відчуження майна недійсними.

Таким чином, оскільки позивач за зустрічним позовом не є стороною оспорюваного Договору і вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння вона не заявляла, то нею невірно обрано передбачений пунктом 2 частини першої статті 16 Цивільного кодексу України спосіб захисту своїх прав, оскільки за обставин, які склалися між сторонами, належним способом захисту порушеного права позивача за зустрічним позовом є вимога речово-правового змісту (витребування майна), а не зобовязально правового (визнання недійсним правочину).

Отже, невідповідність обраного позивачем за зустрічним позовом матеріально правового способу захисту порушеного права, визначеного законодавством та судовою практикою касаційних судів, є підставою для відмови у його задоволенні.

4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 19, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про витребування майна, визнання права власності на майно та скасування державної реєстрації права власності на майно - відмовити повністю.

2. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку - відмовити повністю.

3. Сплачені за розгляд первісного позову судові витрати (судовий збір) у сумі 2187,58 грн. (дві тисячі сто вісімдесят сім гривень 58 коп.) покласти на позивача за первісним позовом ОСОБА_1.

4. Сплачені за розгляд зустрічного позову судові витрати (судовий збір) у сумі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.) покласти на позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

7. Позивач за первісним позовом (відповідач (1) за зустрічним позовом): ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, 89607, м.Мукачево, вул. Росвигівська, 2А/28, РНОКП НОМЕР_1).

7.1. Представник позивача за первісним позовом (відповідача (1) за зустрічним позовом): ОСОБА_6 (88000, м. Ужгород, вул. Легоцького, 46/60).

7.2. Відповідач (1) за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_2 (89600, м. Мукачево, вул. Тиха, 5, РНОКПП НОМЕР_2).

7.3. Представник відповідача (1) за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): ОСОБА_7 (88000, м. Ужгород, вул. Гарайди, 1/21)

7.4. Відповідач (2) за первісним позовом приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 (88000, м. Ужгород, вул. Мукачівська, 9)

7.5. Відповідач (2) за зустрічним позовом: ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, 89600, м. Мукачево, вул. Камінського, 52, податковий номер НОМЕР_3.

7.6. Відповідач (3) за зустрічним позовом: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (89600 м. Мукачево, Валенберга, 14)

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 23.11.2018.