Справа № 194/1105/18
Номер провадження 2/194/462/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 жовтня 2018 року Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Солодовник І.С.,
при секретарі Сафоновій А.Г.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Тернівка Дніпропетровської області в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням,-
Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про позбавлення права користування житловим приміщенням, в якій зазначає, що їй на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори 23.11.2004 року р. № 4512 належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина квартири належить їй на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори 31.08.2010 року р. № 2857. В даній квартирі на сьогоднішній час залишається зареєстрованим відповідач - ОСОБА_2. Згідно наданої довідки відповідач зазначений як її чоловік, проте рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірваний, отже в АДРЕСА_2 залишається зареєстрованим відповідач, який не є ані її родичем, ані членом її родини.
Позивач також зазначає, що у вищезазначеній квартирі ОСОБА_2 не мешкає з 01 жовтня 2015 року, в квартирі відсутні його особисті речі. Реєстрація місця проживання відповідача в даній квартирі позбавляє її права вільно розпоряджатися своїм майном, зокрема оформити субсидію, оскільки для отримання субсидії на квартиру потрібно надати певний перелік документів, одним з яких є довідка про доходи усіх повнолітніх осіб, що зареєстровані у даному житловому приміщенні. Через реєстрацію відповідача вона сплачує завищені комунальні послуги за кількістю зареєстрованих осіб. Відповідач не бажає знятися з реєстрації місця проживання в квартирі у добровільному порядку, тому вона вважає, що має право на користування квартирою на власний розсуд, що завдає їй значні незручності, оскільки останній не являється членом її сімї та квартира належить їй на праві приватної власності.
У звязку з чим, позивач просить позбавити права користування житловим приміщенням квартирою № 4 в будинку № 11 по вул. Перемоги в м. Тернівка Дніпропетровської області - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання та стягнути з відповідача понесений нею судовий збір за подання позовної заяви до суду, справу розглядати без її участі.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, зазначила, що позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити, не заперечує проти заочного рішення (а.с. 27).
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (а.с. 23-25, 31-33), причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надав, у зв'язку з чим, зі згоди позивача та на підставі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 (Побєди) в м. Тернівка, Дніпропетровської області, що підтверджується договором дарування квартири від 23.11.2004 року, на 1/2 частки квартири, посвідченим державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 4512 (а.с. 8) та витягом Комунального підприємства «Тернівське бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6042653 від 27.12.2004 року (а.с. 9) та договором дарування 1/2 частки квартири від 31.08.2010 року, посвідченим державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 2857 (а.с. 10) та витягом Колективного підприємства «Тернівське бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27471120 від 29.09.2010 року (а.с. 9)
Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області від 19.07.2018 року, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).
Відповідно до акту від 20.07.2018 року, виданого обєднанням співвласників багатоквартирного будинку «Гірник № 2» м. Тернівка Дніпропетровської області, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, але не мешкає в ній з 01.10.2015 року (а.с. 13).
Крім того, за рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року, яке набрало законної сили 22.03.2016 року, шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірваний (а.с. 12), отже в розумінні ст. 64 Житлового кодексу УРСР відповідач ОСОБА_2 не є ані родичем, ані членом сім'ї позивача ОСОБА_1.
За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
З огляду на викладене, позивач є власником спірної квартири та може здійснювати своє право на власний розсуд.
На підставі ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно з ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Відповідно до правових позицій, викладених у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Як встановлено в судовому засіданні, відповідач з 01.10.2015 року в спірній квартирі не мешкає, дана квартира належить позивачу, на підставі договорів дарування квартири від 23.11.2004 року та від 31.08.2010 року, а тому відповідач позбавлений права користуватися вказаним житловим приміщенням.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.
Згідно з ч. 3 ст. 41, ч. 2 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Крім того, у відповідності до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, Протоколом 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 10, 12, 76, 81, 223, 258, 263-265, 274, 280-281 ЦПК України, ст.ст. 16, 29, 316-317, 319, 321, 346, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 150, 155-156 Житлового кодексу УРСР, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_4, що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання.
Заява про перегляд цього рішення може бути подана відповідачем в Тернівський міський суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку для подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Тернівський міський суд Дніпропетровської області.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_5, РНОКПП НОМЕР_1.
Відповідач: ОСОБА_2, адреса: АДРЕСА_5, РНОКПП НОМЕР_2.
Суддя: І.С. Солодовник