Справа № 409/965/17
Провадження № 22-ц/810/186/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2018 року, листопада місяця, 21-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря судового засідання Єгорової О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 30 липня 2018 року у цивільній справі (№ 409/965/17 суддя І інстанції - Максименко О.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

05 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення із відповідачки ОСОБА_2 на свою користь боргу за договором позики від 21 березня 2014 року у розмірі 80347,68 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 21 березня 2014 року відповідач ОСОБА_2 отримала від цього грошові кошти, що підлягає поверненню строком до 21 червня 2014 року у сумі 3024 доларів США, що станом на 10.05.2017 року становить 80347,68 грн. Відповідач свої зобов'язання належним чином не виконала та грошові кошти не повернула.

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 30 липня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі за необґрунтованістю. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 1600 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним та таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, порушенням правил оцінки доказів. У судовому засіданні скаржник доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, надав суду для огляду оригінал договору займа.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав що встановив що відповідно до копії договору позики від 21.03.2014 року, ОСОБА_2 отримала у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 3024 доларів США. Строк повернення встановлений до 21.06.2014 року (а.с.51), але дійшов при цьому до висновків про те, що позивачем не надано до суду оригіналу договору позики, яким позивач обґрунтовує позовні вимоги, та наявність якого у кредитора свідчитиме про невиконання відповідачем його обов'язку сплатити борг. При цьому суд вказав у рішенні що не вважає шо зазначений доказ - оригінал договору позики -неможливо доставити до суду.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції, адже при розгляді справи та винесенні рішення суд порушив норми процесуального права, правила оцінки доказів, процесуальні права позивача. Порушення норм процесуального права були суттєвими, призвели до неправильного вирішення справи.

При розгляді справи та винесенні рішення суд першої інстанції проігнорував прохання позивача про забезпечення його особистої участі у розгляді справи та надання оригіналу доказу у режимі відеоконференції, без належних до того підстав та не мотивуючи це в ухвалі належним чином визнав явку позивача у судове засідання та надання ним оригіналу письмового доказу обов'язковими. Між тим відповідність оригіналу наявних у матеріалах справи копій договору займу не ставились під сумнів відповідачем, справа була розглянута за її відсутності. Суд не використав передбаченої ст. 212 ЦПК можливості допитати особисто позивача, оглянути у цьому судовому засіданні оригінал договору - відмовив у задоволенні позову з мотивів його фактичної недоведеності без належного дослідження наданого позивачем доказу, не привів своїх міркувань щодо його належності та допустимості.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Як вбачається з тексту договору позики він є датованим 21 березня 2014 року грошові кошти були отримані із терміном повернення до 21 червня 2014 року (а.с.51,94), позов було направлено поштою 05 травня 2017 року - до суду він надійшов 10 травня 2017 року - тобто у межах терміну позовної давнини. Як було встановлено у судовому засіданні суду апеляційної інстанції наданий для огляду оригінал договору позики від 21 березня 2014 року повністю відповідає наявній у матеріалах справи копії - як наданій попередньо (а.с. 51), так і наданій у подальшому із завіренням копії підписом позивача (а.с. 94).

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України і у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Отже, наявність між сторонами відносин, які виникли з договору позики, а відповідним письмовим договором позики підтверджується як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і наявність зобов'язання повернути ці кошти. При цьому відповідачка договір позики не оспорювала, не ставила під сумнів його зміст, відповідність копії договору його оригіналу, не оспорювала і за його безгрошовістю. Отже, за таких обставин у суду першої інстанції була можливість для встановлення справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійти до правильного висновку про укладення договору позики та наявність підстав для стягнення .

У частині першій статті 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Надані позивачем докази підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів відповідно до договору позики, вказаний у договорі строк повернення грошових коштів минув - настав строк для повернення коштів. Отже, за таких обставин оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із винесенням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Що ж до вимоги у скарзі про винесення окремої ухвали для притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Максименко О.Ю. - то це є правом а не обов'язком суду. Керуючись ст. ст. 262-385 ЦПК колегія суддів не вбачає підстав для реагування у цьому випадку шляхом винесення окремої ухвали з огляду на сутність та характер встановлених по справі процесуальних порушень та враховуючи що всі вони є виправленими у порядку апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Таким чином, з ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь держави судові витрати у сумі 2 008, 7 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 30 липня 2018 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1; фактичне місце проживання: 03150, АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: 93012, АДРЕСА_4) заборгованість за договором позики від 21 березня 2014 року у розмірі 80 347 грн. 68 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь держави судові витрати у сумі 2 008 грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді