АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 і Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» філії ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» про відшкодування шкоди, грошових коштів та витрат, -

в с т а н о в и л а:

30 вересня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5 і ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» філії ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» про відшкодування шкоди, грошових коштів та витрат, де просив стягнути зі страхової організації всю не сплачену матеріальної шкоди в межах ліміту відповідальності по полісу ОСОБА_5 з урахуванням передбачених законом витрат по експертизі і судовому збору, задовольнивши позов у повному обсязі (а.с.4-11).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ПрАТ «СК «Провідна» на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, - 22262 грн. 36 коп., витрати на проведення експертного дослідження в сумі 1000 грн. та витрати на судовий збір в сумі 552 грн. 21 коп. (з урахуванням поштових витрат - 0,1 грн.), а всього 23814 грн. 57 коп. (а.с.101-104).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ПрАТ «СК «Провідна» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ПрАТ «СК «Провідна» відмовити. Вирішити питання судових витрат (а.с.111-117).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 09 червня 2016 року близько 14.30 години ОСОБА_6, керуючи автомобілем «Great Wall Safe», державний номер НОМЕР_1, рухався в м. Дніпро по вул. Б.Хмельницького і в районі будинку № 23а. Через неправомірні дії і порушення правил дорожнього руху відповідача ОСОБА_5 на автомобілі «Мерседес», державний номер НОМЕР_2, який вимусив здійснити не передбачуваний маневр автомобіля під керуванням водія ОСОБА_7 і для уникнення зіткнення з цим автомобілем (під керуванням ОСОБА_5.) прийняв вправо і допустив зіткнення з автомобілем «ДЕУ», державний номер НОМЕР_3, який був припаркований в тому місці позивачем ОСОБА_4; після цього автомобіль «Great Wall Safe» під керуванням ОСОБА_8, не витримавши безпечну дистанцію, скоїв зіткнення з різко зупинившись в тому місці і в цей час автомобілем «Опель», державний номер НОМЕР_4, під керуванням ОСОБА_9, отже здійснено ДТП.

В результаті вказаної ДТП автомобіль позивача отримав значні ушкодження. При цьому, порушення цим водієм (ОСОБА_5.), зазначених Правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому зв'язку із наслідками у вигляді завданих ушкоджень позивача та пошкодження названого автомобіля.

Відносно винного у вказаній ДТП водія ОСОБА_8, працівниками поліції складено протокол і направлено його до суду. Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2016 року ОСОБА_8 не було визнано винним за ст. 124 КУпАП і адміністративна справа стосовно нього закрита за відсутності події і складу правопорушення; вказаною постановою фактично встановлено винні дії відповідача ОСОБА_5, але стосовно нього протокол не складався і тому його не було на той час притягнуто до адміністративної відповідальності, постанова не оскаржена і набрала законної сили.

За результатами розгляду справи, дослідженням матеріалів цивільної справи та адміністративного матеріалу, на думку суду, винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є водій ОСОБА_5. При цьому порушення цим водієм правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому зв'язку із наслідками у вигляді пошкодження автомобілів сторін, завданню шкоди.

Згідно ст. 61 ЦПК України (чинної на час ухвалення рішення) обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2016 року встановлено факт вчинення ОСОБА_5 на своєму автомобілі адміністративного правопорушення відносно позивача, факт завдання діями вказаної особи шкоди позивачу, а також наявність причинно-слідчого зв'язку між винними діями ОСОБА_5 та зазначеними наслідками у вигляді шкоди позивачу і відповідно винність вказаного водія в завданні шкоди, ця вина встановлена і доведена.

Постанова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2016 року набрала законної сили, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце винні дії цього водія (ОСОБА_5.) на вказаному автомобілі, а саме дії, що містять в собі склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, факт завдання ушкоджень позивачу, наявність причинно-слідчого зв'язку між винними діями, пов'язаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, цим водієм і завданням шкоди позивачу. Вказаними протиправними діями позивачу було завдано матеріальної шкоди.

На час вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 мав страховий поліс ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» № АЕ 4679401 про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу, вказаний поліс був оформлений в Дніпропетровській філії цієї страхової компанії, строк дії полісу з 06 вересня 2015 року по 05 вересня 2016 року.

Згідно висновку про вартість майна, звіт № 02-08-16Р експертного дослідження від 17 серпня 2016 року, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого позивачу пошкодженням його автомобіля «ДЕУ», складає 22262 грн. 36 коп. (вартість повного відновлювального ремонту цього автомобіля згідно кошторису цього ж висновку з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу запчастин автомобіля, які підлягають заміні, без урахування ВТВ). Вказані кошти і є фактичними витратами позивача на ремонт його пошкодженого автомобіля, про що суду надано письмові докази.

Позивач звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» з питанням виплати йому вказаних коштів, вказана письмова заява позивача була отримана відповідачем, але до моменту подачі позову до суду ця страхова компанія не виплатила позивачу вказані суми і навіть не надала належної письмової відповіді на його письмове звернення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керуючись ст. 992, 1166,1187, 1194, 1195 ЦК України, ст. 22.1, 28, 29, 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», п. 9 постанови № 6 Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та п. 3 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», виходив із законності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова та моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаних норм зобов'язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов'язання, в яких потерпіла сторона має право вимагати від заподіювача шкоди повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Положення ст. 1187 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст.1166 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальній нормі.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13.

В п .4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Наведене свідчить, що головною особливістю відшкодування шкоди, яка виникла за участі джерела підвищеної небезпеки, є те, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає як винну, так і безвинну відповідальність власника такого джерела. На володільця не може бути покладено обов'язок по відшкодуванню такої шкоди, лише у двох випадках: якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під умислом слід розуміти, що потерпілий передбачав і бажав настання шкідливих наслідків. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об'єктивного характеру, причинно не пов'язані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на об'єкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей об'єкт.

Поняття на ознаки непереборної сили розкриваються у п.1 ч.1 ст.263 ЦК України. Непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов'язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності сторін обставина, яку сторони, хоча б навіть і передбачили, але не могли б попередити. До таких обставин , як правило, відносяться стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі) та соціальні явища (війни, страйки,акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не рядова, звичайна обставина, яка хоча і може спричинити певні труднощі для сторін, але не виходить за рамки буденності, а екстраординарна подія, яка не є звичайною.

Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_10 завдав майнову шкоду позивачу внаслідок непереборної сили.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2016 року встановлено, що водій ОСОБА_5 у суді вказав, що 09 червня 2016 року він керував автомобілем марки «Мерседес» й рухався по пр.Богдана Хмельницького в м.Дніпропетровську. Під час руху, автомобіль «Great Wall Safe» різко прийняв вправо, «підрізав» його й він щоб уникнути зіткнення, прийняв заходи гальмування й став їхати вправо, де здійснив наїзд на автомобіль «Деу Ланос», який був припаркований. Вважав, що в даній пригоді є вина виключно водія ОСОБА_8

Згідно п.1.5 ПДР України, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні зокрема створювати небезпеку чи перешкоду для руху.

Відповідно до п.11.1 ПДР кількість смуг на проїзній частині для руху нерейкових транспортних засобів визначається дорожньою розміткою або дорожніми знаками, а за їх відсутності - самими водіями з урахуванням ширини проїзної частини відповідного напрямку руху, габаритів транспортних засобів і безпечних інтервалів між ними.

Також зазначеною вище постановою встановлено, що згідно схем ДТП, а також наданої фото таблиці до протоколу, випливає, що автомобіль «Мерседес» - має гальмівний шлях на відстані 2,5 м від бордюрного каменю, протягом 16,80 м.

Згідно локалізації механічних пошкоджень автомобіля «Деу», у останнього деформовано: ліве заднє крило, задній бампер, вирване заднє ліве колесо, що тим самим свідчить про дотичне контактування з даним автомобілем й тим самим не узгоджується з поясненнями водія ОСОБА_11 та ОСОБА_5 щодо розташування автомобіля «Мерседес» на середній полосі руху й вимушеного маневру праворуч (а.с.12-15).

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2016 року провадження у справі про адміністративне провадження відносно ОСОБА_8 закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, разом з тим постановою встановлено факт наїзду на стоячий автомобіль позивача автомобіля під керуванням ОСОБА_10, тобто безпосереднім заподіювачем шкоди є відповідач ОСОБА_10, що не виключає його цивільно-правову відповідальність відповідно до ч. 5 ст.1187 ЦК України.

Згідно зі ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до ч.1 ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

В п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення ст. 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

При цьому, згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 24 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до статті 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Частинами 3, 4 ст. 61 ЦПК України (2004) установлено, що о бставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, щ о набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами та їх змістом на підставі наданих сторонами доказів, суд має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди мають оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів і їх співвідношенню. При цьому суд має з'ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини ОСОБА_5 у вчиненні ДТП спростовується вищевикладеним.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: