Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 369/7680/15-ц

провадження № 61-31782 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_9,

відповідач - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкова Ірина Олександрівна,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

представники відповідачів - ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року у складі судді Усатова Д. Д. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 травня 2016 року у складі суддів: Савченка С. І., Білоконь О. В., Гул В. В.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» СтрюковоїІ. О. (далі - Уповноважена особа Фонду), публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), у якому просила стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму вкладу у розмірі 1 500 000 грн, згідно договору строкового банківського вкладу без поповнення, оформленого в рамках пакету послуг ПП «Абсолют» від 21 лютого 2014 року та заборгованість за процентами по вкладу в розмірі 124 312,50 грн.

Позов мотивовано тим, що 21 лютого 2014 року між ПАТ «КБ «Надра» та позивачем укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, згідно якого остання передала банку грошові кошти у розмірі 1 500 000 грн строком на дванадцять місяців + 1 день, а банк зобов'язався прийняти кошти, виплатити їй 19,5 % річних за час користування коштами та повернути їх після закінчення строку. 12 червня 2015 року в газеті «Голос України» № 103 було опубліковане оголошення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра». 19 червня 2015 року позивач звернулася до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» із заявою-вимогою про повернення суми депозитного вкладу і процентів за ним, проте, станом на дату подачі позову грошові кошти їй не повернуті, в тому числі не повернута гарантована Фондом сума - 200 000 грн.

Посилаючись на наведене, позивач вважає, що такі дії є порушенням її прав, вимог закону, зокрема статей 526,1058,1060 ЦК України, та умов депозитного договору, що є підставою для судового захисту цього права шляхом солідарного стягнення з відповідачів належних до виплати сум.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до закінчення дії укладеного між сторонами договору банківського вкладу, ПАТ «КБ «Надра» у встановленому законом порядку віднесено до категорії неплатоспроможних і запроваджено тимчасову адміністрацію, а у червні 2015 року розпочата процедура ліквідації банку, а відтак повернення даного вкладу має відбуватися виключно в порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який не передбачає примусового стягнення коштів за вкладом.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами договору банківського вкладу (депозиту), укладеного 21 лютого 2014 року між ПАТ «КБ «Надра» та позивачем, остання розмістила кошти в банку на індивідуальних умовах, які є більш сприятливими, порівняно із стандартними умовами, зокрема за більшою, ніж зазвичай процентною ставкою, а тому в такому випадку, згідно зі статтею 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування гарантованої суми 200 000 грн не здійснюється.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивовано тим, що після запровадження у банку тимчасової адміністрації та початку процедури ліквідації, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 Закону. Метою застосування цієї черговості є забезпечення неупередженого ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку та врахування їх пріоритетності. Застосування ж у випадку, коли у банку запроваджена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, загального порядку задоволення вимог вкладників суперечить цій меті. Оскільки Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачений спеціальний порядок погашення вимог кредиторів під час ліквідаційної процедури банку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року поштовим засобом зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій з ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовані обставини, які мають істотне значення для справи та не у повному обсязі досліджені докази, у зв'язку із чим, висновки судів не відповідають обставинам справи, а ухвалені ними рішення підлягають скасуванню.

Згідно доводів касаційної скарги, суди попередніх інстанцій не дали належної правової оцінки положенням статей 1058, 1060 ЦК України та умовам укладеного між сторонами договору банківського вкладу, а також тому факту, що відмова банку у повернені грошових коштів суперечать вимогам чинного законодавства. Крім того, банк незаконно припинив виплату процентів з моменту запровадження тимчасової адміністрації.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі на вищевказані судові рішення, справу витребувано із суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» не погодилась з доводами позивача та просила залишити без змін ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її змісту і вимог до суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 лютого 2014 року року між ПАТ «КБ «Надра» та позивачем укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, за яким остання передала банку грошові кошти у розмірі 1 500 000 грн, строком на дванадцять місяців + 1 день, а банк зобов`язався прийняти кошти, сплатити вкладнику 19,5 % річних за час користування коштами та повернути кошти після закінчення строку дії договору.

До закінчення дії укладеного між сторонами договору банківського вкладу, постановою виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 5 лютого 2015 року в ПАТ «КБ «Надра» у період із 06 лютого по 05 червня 2015 року було запроваджено тимчасову адміністрацію.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 5 червня 2015 року розпочата процедура ліквідації ПАТ «КБ «Надра» з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку.

Виходячи з положень пунктів 6, 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 зазначеного Законуз дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

За змістом наведених норм після запровадження у банку тимчасової адміністрації та початку процедури ліквідації, задоволення вимог кредиторів поза межами гарантованої Фондом суми вкладів, відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку.

Спрямування коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку, відноситься до компетенції уповноваженої особи Фонду.

Встановивши, що починаючи із 06 лютого 2015 року ПАТ «КБ «Надра» здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який встановлює процедуру щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і їх ліквідації, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд правильно виходив з того, що введення тимчасової адміністрації у вказаному банку та запровадження процедури ліквідації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Судом першої інстанції також встановлено, що виплата позивачу гарантованої суми у розмірі 200 000 грн Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не здійснена, оскільки вклад у банку позивачем було розміщено на індивідуальній основі, зокрема позивач отримувала від банку проценти за вкладом у розмірі 19,5 %, тобто більшому ніж базова ставка розмірі (18,5%).

Встановивши вказані обставини, суди правильно виходили з приписів пункту 7 частини четвертої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно яких Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банку, за якими вкладники на індивідуальній основі отримують від банку проценти, або мають інші фінансові привілеї від банку.

У випадку, якщо вклад перевищує гарантовану суму, у разі ліквідації банку, задоволення таких кредиторських вимог здійснюється за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та реалізації майна неплатоспроможного банку, у черговості, визначеній частиною першою статті 52 вказаного Закону, яка передбачає задоволення вимог вкладників банку в четверту чергу.

На підставі звернення позивача, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб визнав її кредитором ПАТ «КБ «Надра» і її кредиторські вимоги включено до 4 черги на суму 1 515 097,81 грн, що відповідає приписам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», щодо порядку повернення вкладу.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача, які ґрунтуються на загальних нормах цивільного законодавства та умовах договору задоволенню не підлягають.

Вказані висновки судів узгоджуються із судовою практикою, викладеною зокрема у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001 цс 15, від 12 квітня 2017 року у справі № 6-350 цс 17, від 07 червня 2017 року у справі № 6-1809цс 16.

Доводи касаційної скарги позивача, зводяться до незгоди з порядком відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, та не спростовують висновків суду щодо виплати відповідних коштів в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та відсутності правових підстав для задоволення пред'явленого позову про повернення вкладу з нарахованими відсотками на підставі загальних норм цивільного законодавства та умов укладеного договору.

Посилання у касаційній скарзі позивача на неповноту встановлення обставин та дослідження доказів не приймаються колегією суддів до уваги в силу положень статті 400 ЦПК України, якою встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Крім того, касаційна скарга не містить посилань, які саме обставини неповно встановлені судами, та які докази неповно досліджені.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська