Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 465/2053/14

провадження № 61-34720св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Петелька Ігор Васильович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Ніткевича А. В., Приколоти Т. І., від 11 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Петелька І. В., посилаючись на те, що, що 06 грудня 2007 року вона подарувала відповідачу належні їй 2/3 частини будинку АДРЕСА_1. Однак, після укладення договору дарування, відповідач не виконував своєї обіцянки щодо надання їй догляду та утримання. Вказує, що вказаний договір уклала під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, а також на вкрай невигідних умовах, оскільки вона є одинокою і похилого віку, пенсіонеркою, має статус дитини війни, страждає рядом захворювань, єдиним її доходом є пенсія, квартира є єдиним її житлом, де вона проживає і зареєстрована. Такі умови спонукали її укласти оспорюваний правочин на вкрай невигідних та тяжких умовах - безоплатно позбавивши себе єдиного наявного житла. Крім того, відповідач, змінивши замки у вхідних дверях квартири, залишив її бездомною людиною. Посилаючись на вказані обставини просила суд позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору дарування відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не підтвердила належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх позовних вимог щодо наявності передбачених статтями 229, 233 ЦК України підстав для розірвання оспорюваного договору.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком та вселення відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки після набуття права власності відповідачем на спірний будинок у ньому й надалі залишилася проживати позивач і питання про її виселення відповідач не ставив, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог про усунення перешкод позивачу у користуванні будинком та її вселення.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано недійсним договір дарування 2/3 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 в м. Львові, укладений 06 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Петелькою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 3415. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем доведено наявність обставин, які вплинули на її волевиявлення під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання (похилий вік, комплекс індивідуально-психологічних особливостей, спірне житло є єдиним її житлом, продовження проживати в спірному житлі після укладення договору дарування), що свідчить про неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, відтак оспорюваний договір укладено позивачем під впливом помилки, що в силу вимог статті 229 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Додатковим рішенням апеляційного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 березня 2017 року відхилено, додаткове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додаткове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що оскільки при апеляційному розгляді ОСОБА_1 визнала факт передачі ОСОБА_3 їй ключів від вхідних дверей будинку, то немає підстав для висновку про створення їй перешкод у користування житлом та вселення.

У вересні 2017 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі судове рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд визнав оспорюваний договір недійсним, тоді як позивач просила його розірвати, не врахував, що такі вимоги є взаємовиключними. Підставою для визнання правочину недійсним є недодержання в момент його вчинення встановлених законом вимог, а підставою для розірвання правочину - неналежне виконання його умов, встановлених для такого випадку законом. В останньому випадку правочин у момент його вчинення не містить порушень закону. Укладений 06 грудня 2007 року договір дарування відповідав всім вимогам ЦК України, тому підстав визнавати його недійсним не було. Крім того, законом передбачено право позивача обирати спосіб захисту і суд вирішує спір в межах заявленими ними вимог. Проте, апеляційний суд визнав оспорюваний правочин недійсним, тоді як такої вимоги заявлено не було. Крім того, вважаючи, що оспорюваний договір дарування є недійсним на підставі статті 229 ЦК України, оскільки позивач довела наявність обставин, які вказують на помилку (похилий вік, комплекс індивідуально-психологічних особливостей, спірне житло є єдиним її житлом, продовження проживати в спірному житлі після укладення договору дарування), апеляційний суд не врахував, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. При укладенні оспорюваного правочину не існувало й обставин, які наведені у частині першій статті 233 ЦК України, на яку позивач також посилається на обґрунтування своїх вимог. Наявність підстав, передбачених статтею 727 ЦК України, для розірвання договору дарування позивачем не доведено.

Відзив на касаційну скаргу до суду не подано.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 червня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд установив, що 06 грудня 2007 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований) укладено договір дарування 2/3 ідеальних частини будинку АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Петелькою І. В.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Звертаючись до суду з указаним позовом та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач, посилаючись на те, що договір дарування уклала під впливом помилки, оскільки вважала, що підписує договір довічного утримання та мала на меті отримати від відповідача необхідну допомогу та догляд, а також на вкрай невигідних умовах, оскільки залишилася без житла, вважала вказаний договір недійсним та просила його розірвати.

Згідно з частинами першою - третьої, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

У частині першій статті 229 ЦК України розкривається також зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати у житловому будинку після укладення договору відчуження.

У кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є одинокою, безпомічною людиною, похилого віку, потребує сторонньої допомоги, спірний будинок є її єдиним житлом, у якому позивач залишилася проживати і після укладення договору дарування.

З огляду на викладене є обґрунтованим доводи позивача про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування позивач неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки визнав оспорюваний правочин недійсним, у той час, коли позивач заявляла вимогу про його розірвання не узгоджуються з матеріалами справи, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач, поряд з вимогами про розірвання договору заявила вимоги про визнання такого правочину недійсним (т. 1 а.с. 2-4).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило