Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 202/2205/16-ц

провадження № 61-7710св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - дочірнє іноземне підприємство «Дніпродор»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2016 року у складі судді Шклярука Д. С. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року у складі суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до дочірнього іноземного підприємства «Дніпродор» (далі - ДІП «Дніпродор») про стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування витрат на перебування у службових відрядженнях, трьох процентів річних, інфляційних втрат, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що 26 лютого 2013 року його прийнято на посаду директора ДІП «Дніпродор», 12 серпня 2013 року - переведено на посаду заступника директора підприємства, на якій він працював до 30 грудня 2013 року.

За час перебування у трудових відносинах з ДІП «Дніпродор» він декілька разів виїжджав у службові відрядження у Російську Федерацію, а саме: з 21 липня 2013 року до 02 серпня 2013 року; з 21 серпня 2013 року до 20 вересня 2013 року; з 22 вересня 2013 року до 21 жовтня 2013 року; з 27 жовтня 2013 року до 25 листопада 2013 року, а всього - 104 дні, проте відповідач не відшкодував йому понесені витрати та компенсації. Компенсаційні виплати за перебування у відрядженнях не виплачені йому до цього часу.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ДІП «Дніпродор» на його користь витрати, пов'язані з перебуванням у службових відрядженнях, у розмірі 44 949 грн 20 коп.; три проценти річних у розмірі 3 025 грн 76 коп.; інфляційні втрати у розмірі 35 888 грн 79 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 55 839 грн 42 коп.; 14 116 грн на відшкодування моральної шкоди; витрати на правову допомогу у розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що витрати на відрядження не відносяться ні до заробітної плати, ні до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, тому на такі виплати не поширюються положення частини другої статті 233 КЗпП України, отже, позивач пропустив строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції змінено в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач має право на стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування витрат на перебування у службових відрядженнях, разом з тим, заявлена позивачем сума невиплачених витрат на відрядження не входить до фонду оплати праці, а про порушення свого права на отримання цих витрат позивачу стало відомо з рішення суду від 12 жовтня 2015 року, отже він пропустив строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він звернувся лише 31 березня 2016 року. Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, відмовляючи у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності. Разом з тим, районний суд не навів підстав щодо задоволення позову та застосував строки позовної давності. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що компенсаційні виплати, у тому числі й відшкодування витрат на перебування у службових відрядженнях, входять до структури заробітної плати, а тому він необмежений строком звернення із вимогами щодо повернення цих сум. Крім того, відносини між працівником і роботодавцем щодо відрядження є цивільно-правовими, оскільки фактично відповідають договору доручення, тому до таких правовідносин мають застосовуватися загальні строки позовної давності (3 роки).

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що з 26 лютого 2013 року ОСОБА_4 було призначено на посаду директора підприємства ДІП «Дніпродор», з 12 серпня 2013 року позивача переведено на посаду заступника директора підприємства, де він працював до 30 грудня 2013 року та був звільнений у зв'язку із закінченням строку дії контракту. Із 20 червня 2014 року ОСОБА_4 знову прийнято на посаду заступника директора ДІП «Дніпродор» та 30 жовтня 2014 року звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Упродовж роботи на підприємстві позивач перебував у відрядженнях в Російській Федерації, у тому числі й у такі періоди часу: з 21 липня 2013 року до 02 серпня 2013 року; з 21 серпня 2013 року до 19 вересня 2013 року; з 22 вересня 2013 року до 22 жовтня 2013 року; з 27 жовтня 2013 року до 03 листопада 2013 року.

Компенсацію у зв'язку із службовими відрядженні ОСОБА_4 не виплачено.

Відповідно до статті 121 КЗпП України працiвники мають право на вiдшкодування витрат та одержання iнших компенсацiй у зв'язку з службовими вiдрядженнями. Працiвникам, якi направляються у вiдрядження, виплачуються: добовi за час перебування у вiдрядженнi, вартiсть проїзду до мiсця призначення i назад та витрати по найму жилого примiщення в порядку i розмiрах, встановлюваних законодавством. За вiдрядженими працiвниками зберiгаються протягом усього часу вiдрядження мiсце роботи (посада) i середнiй заробiток.

Таким чином, правильним є висновок апеляційного суду про те, що заявлена позивачем вимога про стягнення суми невиплачених витрат на відрядження є обґрунтованою.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Позовні вимоги ґрунтуються на стягненні з відповідача витрат на відрядження, виплата яких регулюється положеннями статті 121 КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 цього Закону, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно з підпунктом 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, не належать до фонду оплати праці витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1638цс17 від 11 жовтня 2017 року.

Враховуючи те, що заявлена позивачем сума невиплачених витрат на відрядження не входить до фонду оплати праці, про невиплату цих сум позивач був обізнаний під час розрахунку з ним при звільненні у жовтні 2014 року (у лютому 2015 року у письмовій формі звертався до відповідача із вимогою про повернення спірних сум), колегія судів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що позивач пропустив строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору, передбачений статтею 233 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги про цивільно-правовий характер спірних правовідносин є необґрунтованими, оскільки у відрядженнях ОСОБА_4 виконував трудові обов'язки, а не умови цивільного договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв