Справа № 671/2328/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Волочиськ

Волочиський районний суд Хмельницької області

в складі головуючої судді Павлової А.С.,

за участі: секретаря судового засідання Ковальчук Т.В.,

заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Волочиськ заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

20 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з липня 2005 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

19.11.2018 дружина звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, оскільки має намір створити сім'ю з іншим чоловіком.

Однак, проводити поділ спільного майна подружжя відповідач відмовляється. Повідомила ОСОБА_3, що усе майно залишить собі, так як воно зареєстроване на неї, а у разі звернення до суду із позовом про поділ майна - вона відчужить усе на користь третіх осіб.

За час перебування у шлюбі, подружжям було придбано рухоме та нерухоме майно, яке підлягатиме поділу судом після звернення позивача з відповідною позовною заявою в межах строків, встановлених ст. 152 ЦПК України. Ціна позову становитиме близько 4 593 803 грн.

ОСОБА_1 має реальні побоювання, що відповідач може здійснити відчуження майна, що є та/або може бути предметом поділу на користь третіх осіб в будь-який час, а тому не застосування забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначене у заяві майно та забороною на його відчуження на стадії до пред'явлення позову може зробити неможливим виконання рішення суду, що порушить його права як власника.

Суд, враховуючи положення ч. 3 ст. 153 ЦПК України визнав за необхідне викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову до суду для надання пояснень та додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову.

В судовому засіданні заявник свої вимоги підтримав. Додатково пояснив, що ОСОБА_2 вже почала відчужувати спільне майно в інтересах третіх осіб. Не бажає проводити поділ спільного майна подружжя і повідомила його про намір відчужувати майно. Підтвердив, що земельні ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 та НОМЕР_4 були набуті дружиною шляхом приватизації. Щодо рухомого майна, перелік якого міститься у заяві про забезпечення позову, заявник вказав, що доказів на підтвердження їх наявності і придбання в період шлюбу він долучити до заяви не може.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1, дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30.07.2005 зареєстрували шлюб.

Під час перебування в шлюбі було придбане нерухоме майно, яке зареєстровано у встановленому законом порядку на ім'я ОСОБА_2 і на яке заявник просить накласти арешт та заборонити його відчуження, а саме:

-4/100 частка комплексу, який складається з частини будівлі ремонтної майстерні (1418,3 кв.м.), приміщення контори (226,2 кв.м.), приміщення майстерні (875,8 кв.м.), приміщення столярного цеху (175,1 кв.м.) загальною площею 2695,4 кв.м., вартістю 150 000 грн. та який розташований за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу частки у праві власності на комплекс від 18.01.2013 та копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.01.2013;

-? частка земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0722 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, вартістю 18 703 грн., що підтверджується копією договору купілі-продажу земельної ділянки від 24.07.2014 та копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.07.2014;

-? частка приміщення гаражів літера «О» загальною площею 759,0 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією договору про поділ майна, що є спільною власністю від 25.04.2017 та копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.04.2017;

-1/1 частка земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,58 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, вартістю 50 000 грн., що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.07.2015 та копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.07.2015.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може суттєво ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

П. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачає, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Як передбачено положеннями ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов'язаний враховувати обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення ст. ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року в справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Враховуючи викладене, з наведених у заяві про забезпечення позову і поясненнях ОСОБА_1 фактів та обґрунтувань вбачається, що предмет позову з яким планує звернутись позивач є поділ майна подружжя та визнання права власності за позивачем на 1/2 частину такого майна, тому заявлений захід забезпечення позову у виді накладення арешту на нерухоме майно і заборони його відчуження, є взаємопов'язаний з предметом спору, а невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Заявником обґрунтовано наявність зв'язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача. Невжиття заходу до забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі, відповідач зможе здійснити відчуження спірного майна на користь інших осіб, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на ефективний судовий захист.

При цьому, накладення арешту на спірне майно до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе накласти арешт лише на частину нерухомого майно (вказане позивачем у пунктах 1-3 заяви), та заборону ОСОБА_2 вчиняти дії щодо відчуження такого спірного майна на користь третіх осіб.

В той же час, суд відмовляє в накладенні арешту і заборони відчуження земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,58 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, вартістю 50000 грн., яка приватизована відповідачем і не являється спільною сумісною власністю подружжя.

Суд не бере до уваги і посилання ОСОБА_1 на відчуження дружиною 28.02.2018 земельної ділянки третій особі, так як це майно теж приватизоване відповідачем.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення слід зазначити наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у звязку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв'язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

З матеріалів заяви вбачається, що предметом спору між сторонами буде вирішення питання про поділ того нерухомого майна, на яке позивач просить накласти арешт, унеможлививши тим самим його відчуження до вирішення справи.

При цьому, суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов'язкового застосування зустрічного забезпечення.

Щодо вимог ОСОБА_1 про накладення арешту та заборони відчуження рухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, то суд в цій частині заявнику відмовляє за недоведеністю.

Жодних доказів на підтвердження придбання, наявності та місцезнаходження рухомого майна, переліченого в заяві про забезпечення позову суду надано не було.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 81, 149-154, 259, 260 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Накласти арешт на:

1) 4/100 частки комплексу, який складається з частини будівлі ремонтної майстерні (1418,3 кв.м.), приміщення контори (226,2 кв.м.), приміщення майстерні (875,8 кв.м.), приміщення столярного цеху (175,1 кв.м.) загальною площею 2695,4 кв.м., вартістю 150 000 грн. та який розташований за адресою: АДРЕСА_2, зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.01.2013, власник - ОСОБА_2;

2) ? частки земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0722 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, вартістю 18 703 грн., зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.07.2014, власник - ОСОБА_2;

3) ? частки приміщення гаражів літера «О» загальною площею 759,0 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2, зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.04.2017, власник - ОСОБА_2.

Заборонити ОСОБА_2, вчиняти дії спрямовані на відчуження:

1) 4/100 частки комплексу, який складається з частини будівлі ремонтної майстерні (1418,3 кв.м.), приміщення контори (226,2 кв.м.), приміщення майстерні (875,8 кв.м.), приміщення столярного цеху (175,1 кв.м.) загальною площею 2695,4 кв.м., вартістю 150 000 грн. та який розташований за адресою: АДРЕСА_2;

2) ? частки земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0722 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3;

3) ? частки приміщення гаражів літера «О» загальною площею 759,0 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2.

Стягувач: ОСОБА_1, зареєстрована адреса: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1.

Боржник: ОСОБА_2, зареєстрована адреса: АДРЕСА_4, РНОКПП: НОМЕР_2.

Копію ухвали направити сторонам у справі для відома.

Строк предявлення ухвали до виконання згідно Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга подається до Хмельницького апеляційного суду через Волочиський районний суд Хмельницької області протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали суду.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Повний текст ухвали проголошено 20.11.2018.

Суддя : Павлова А.С.