Єдиний унікальний номер 236/1789/18 Номер провадження 22-ц/4804/94/18
Головуючий у 1-ій інстанції Саржевська І.В.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів: Азевича В.Б. (суддя-доповідач), Жданової В.С., Краснощокової Н.С., секретар Кіпрік Х.В.,

учасник справи представник позивача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 236/1789/18 за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, Об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про поновлення порушеного права та визнання права на земельну частку (пай), за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 серпня 2018 року (суддя Саржевська І.В., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Лиман Донецької області, текст повного судового рішення складено 17 серпня 2018 року),-

В С Т А Н О В И В:

15 червня 2018 року ОСОБА_5 звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, Об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про поновлення порушеного права та визнання права на земельну частку (пай). 27 червня 2018 року позивачем були уточнені його позовні вимоги.

Свої вимоги обґрунтував тим, що в квітні 2018 року він дізнався про можливість отримати право на земельну частку (пай), оскільки він з 1988 по 1995 роки був членом колишнього КСП «Росія», та на підставі рішення Кіровської селищної ради від 25.12.1995 року про безоплатне передання у колективну власність землі КСП «Росія» з метою подальшого її паювання, відповідним чином набув право на отримання земельної частки (пая). Оскільки у видачі сертифікату на земельну частку (пай), йому було відмовлено, він звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Просив поновити строк на звернення до суду з позовом, визнавши причину його пропуску поважною, визнати його право порушеним та визнати за ним право на земельну частку (пай) у землі реструктуризованого КСП «Росія» на території об'єднаної територіальної громади в м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області в розмірі 4,9 умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі із земель запасу.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем було пропущена загальна позовна давність в межах якої позивач мав звернутися до суду за захистом своїх прав. В свою чергу, позивач не надав переконливих доказів на підтвердження поважності причин пропуску позовної давності через які він не мав можливості занадто тривалий час реалізувати свої права особисто або через представника.

На вказане судове рішення ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що факти, наведені в позовній заяві, не були взяті до уваги судом першої інстанції, чим було порушено його матеріальні права на захист. Вважає, що оскільки рішення селищної ради від 25 грудня 1995 року землі КСП «Росія» були передані безоплатно у колективну власність з метою подальшого розпаювання, тому він набув право на отримання земельної частки (паю).

Крім того, зазначає, що відповідно до діючих нормативних актів вважається те, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до Державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі Державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. Вважає, що право на звернення до суду у нього виникло з моменту отримання ним відповіді Держгеокадастру, тобто з 09.02.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області посилаючись на обставини справи та Указ Президента України від 08.08.1995 року №729/95 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_5

Представник позивача ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги.

Лиманська міська рада та ГУ Держгеокадастру у Донецькій області сповіщені належним чином про час та місце розгляду справи, своїх представників не направили.

Від Лиманської міської ради Донецької області надходила заява про розгляд справи за відсутності представника ради, у якій рада просила ухвалити рішення на розсуд суду.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно із частиною 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_5 з 01.10.1988 по 05.09.1995 був членом колгоспу КСП «Росія» та на підставі наказу № 12 від 05.09.1995 був звільнений із членів КСП «Росія» за власним бажанням (а.с.15-18).

З 22.03.1996 позивач продовжував свою трудову діяльність на різних підприємствах та посадах, на теперішній час працює водієм в СП «Лиманське локомотивне депо «РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с.18).

Згідно виписки із протоколу № 3 загальних зборів уповноважених членів КСП «Росія» Кіровської селищної ради від 27.11.1995, вирішено: погодити проект роздержавлення та приватизації земель КСП «Росія» зі складом угідь; затвердити список осіб, членів КСП «Росія», які повинні бути включені в державний акт на право колективної власності на землю в складі 759 чоловік (а.с. 23).

Рішенням Кіровської селищної ради від 25.12.1995 був затверджений проект роздержавлення та приватизації КСП «Росія» (а.с. 24).

29.01.1996 КСП «Росія» отримало Державний акт на право постійного користування землею, серії НОМЕР_2 (а.с.56-57), згідно якого відповідно до рішення Кіровської селищної ради народних депутатів від 25.12.1995, колективному сільськогосподарському підприємству «Росія» надається у постійне користування 1887,8 га землі в межах згідно з планом землекористування для ведення сільськогосподарського виробництва.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що право на одержання земельної частки (паю) у ОСОБА_5 виникло з 29.01.1996 - з моменту видачі КСП «Росія» державного акта про право постійного користування землею.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду поза межами загальної позовної давності та не надав переконливих доказів на підтвердження поважності причин пропуску позовної давності через які він не мав можливості занадто тривалий час реалізувати свої права особисто або через представника. Посилання позивача на скрутний матеріальний стан спростовуються записами в його трудовій книжці. Крім того, при звільненні 05.09.1995 року він був обізнаний про початок роздержавлення та приватизацію земель КСП «Росія» зі складом угідь, що ним було підтверджено в судовому засіданні.

З вказаними висновками суду не можна погодитися, з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

На пред'явлення позову про захист приватної власності, у даному випадку права на земельну ділянку (пай), поширюється встановлений ст. 50 Закону України «Про власність» і ст. 71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. У статті 71 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року зазначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно з частиною 1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР).

Аналогічне правило встановлено частиною 4 статті 267 ЦК України, а саме передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тобто, вирішуючи питання про відмову у позові з підстави пропущення позивачем позовної давності з'ясувати чи порушено цивільне право особи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц щодо позовної давності висловила наступну правову позицію.

Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У даному випадку позивачем не доведено існування підстав для визнання за ним право на земельну ділянку (пай), оскільки його вимоги не ґрунтуються на нормах законодавства, що регулює питання паювання земель сільськогосподарських підприємств.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно із ст. ст. 1, 2, 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснив, що судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 ЗК при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Розглядаючи даний позов суд повинен був перевірити наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до п. 2 якого право на земельну частку (пай) мають лише члени сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, сільськогосподарському кооперативі або сільськогосподарському акціонерному товаристві, а про наявність трудових відносин з ними.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції установив, що на момент одержання КСП «Росія» державного акта на право постійного користування землею - 29 січня 1996 року, ОСОБА_5 був виключений із членів цього сільськогосподарського підприємства. Оскільки позивач на момент передачі землі у колективну власність, не працював у КСП «Росія» та не є пенсіонером, який раніше працював в ньому і залишається членами зазначеного підприємства, то право на пай у нього не виникло.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Зважаючи на вказане, для висновків про пропущення позивачем позовної давності та як наслідок відмову в задоволенні позову у зв'язку з цим у суду першої інстанції підстав не було.

Суд першої інстанції помилково вважав, що на час отримання КСП «Росія» державного акту на право постійного користування землею, у позивача виникло право на отримання земельної частки (паю) та відмовив у задоволенні позову з підстави пропущення позивачем строку позовної давності. Як вбачається з виписки з протоколу комісії з приватизації земель КСП «Росія» від 15 липня 1996 року, комісією рекомендовано загальним зборам виключити зі списків позивача та інших осіб у кількості 54 у зв'язку з вибуттям з членів КСП.

Отже, з врахуванням вказаних вище обставин, наявні підстави для відмови у задоволенні позову з тієї підстави, що право позивача не було порушено, оскільки він не набув право на земельну ділянку (пай) при паюванні земель КСП «Росія».

Та обставина, що ОСОБА_5 27 листопада 1995 року був включений до списку членів КСП, що підлягають включенню до Державного акту на право колективної власності на землю, не має значення для правильного вирішення справи, оскільки він не відносить до кола осіб, які мають право на пай відповідно до закону, а у наступному його було виключено з цього списку.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з зазначеної вище підстави.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 серпня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, Об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про поновлення порушеного права та визнання права на земельну частку (пай) відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: В.С. Жданова

Н.С. Краснощокова

Повний текст постанови складено 22 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач В.Б. Азевич