Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 523/2180/16-ц

провадження № 61-18539св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд»,

представник позивача - Тараненко ГаннаЮріївна,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду

м. Одеси від 30 серпня 2016 року у складі судді Сувертак І. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (далі - ТОВ «Український лізинговий фонд») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу.

Позовна заява мотивована тим, що між ним та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу від 09 вересня 2013 року, за умовами якого лізингодавець на підставі договору купівлі-продажу (поставки) зобов'язався придбати у свою власність і передати на умовах лізингу у тимчасове володіння та користування за плату рухоме майно, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах договору та відповідно до графіку платежів.

На виконання цього договору воно придбало предмет лізингу - автомобіль марки «CITROEN C-Elysee», реєстраційний номер НОМЕР_1, та передало його у користування ОСОБА_2 на підставі акту приймання-передачі від 18 вересня 2013 року.

ОСОБА_2 оплатила авансовий платіж та певний час належним чином оплачувала лізингові платежі з урахуванням суми курсової різниці, однак з квітня 2015 року припинила виконувати зобов'язання по оплаті згідно договору фінансового лізингу, внаслідок чого утворилась заборгованість. Листом-вимогою від 31 березня 2015 року запропоновано в досудовому порядку врегулювати спір щодо заборгованості, проте вимога задоволена не була, тому предмет лізингу вилучено в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

15 жовтня 2015 року спірний договір фінансового лізингу розірвано в односторонньому порядку.

Посилаючись на викладене, ТОВ «Український лізинговий фонд» просив суд стягнути з ОСОБА_2 борг по оплаті лізингових платежів за період з 27 квітня 2015 року по 15 жовтня 2015 року (дату розірвання договору) в розмірі 45 031 грн

61 коп., пеню у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання по оплаті лізингових платежів за період дії договору в розмірі 10 250 грн 95 коп., 3 % річних від простроченої суми в сумі 618 грн 38 коп., інфляційні втрати на суму заборгованості по оплаті лізингових платежів в розмірі 1 186 грн 80 коп., штраф за несвоєчасну сплату лізингових платежів у розмірі 6 754 грн 71 коп., додаткові витрати на вчинення виконавчого напису нотаріуса в розмірі 1 700 грн, а всього стягнути 65 542 грн 45 коп. та судові витрати в розмірі 1 378 грн.

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ТОВ «Український лізинговий фонд» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину, стягнення коштів.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що договір фінансового лізингу

від 09 вересня 2013 року нотаріально не посвідчено, що вказує на його нікчемність в силу положень статті 220 ЦК України. У ТОВ «Український лізинговий фонд» відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, зміст спірного договору не відповідає вимогам, встановленим Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та приписам, встановленим статтею 18 Законом України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила суд визнати договір фінансового лізингу від 09 вересня 2013 року недійсним з моменту його вчинення, в порядку застосування наслідків нікчемного та недійсного правочину стягнути з ТОВ «Український лізинговий фонд» на її користь сплачені за договором фінансового лізингу лізингові платежі в розмірі 172 490 грн

65 коп.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2016 року позов ТОВ «Український лізинговий фонд» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Українській лізинговий фонд» заборгованість у розмірі 65 542 грн 45 коп., що складається з: боргу з оплати лізингових платежів в розмірі -

45 031 грн 61 коп., пені - 10 250 грн 95 коп., 3 % річних - 618 грн 38 коп.,

інфляції - 1 186 грн 80 коп., штрафу - 6 754 грн 71 коп., додаткові витрати на вчинення виконавчого напису нотаріуса у розмірі 1 700 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли правовідносини фінансового лізингу. Задовольняючи вимоги первісного позову, суд виходив з припинення лізингоодержувачем з квітня 2015 року виконання зобов'язань по оплаті згідно договору фінансового лізингу, розірвання лізингодавцем договору фінансового лізингу з 15 жовтня 2015 року, обов'язку лізингоодержувача сплатити прострочену заборгованість з оплати лізингових платежів з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми, неустойку (пеня, штраф), витрат на вчинення виконавчого напису нотаріуса. Відмовляючи в задоволенні вимог зустрічного позову, суд виходив з відсутності підстав для визнання договору фінансового лізингу від 09 вересня 2013 року недійсним, застосування наслідків нікчемного та недійсного правочину, стягнення сплачених лізингових платежів.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 отримала предмет лізингу, проте умови угоди щодо сплати обов'язкових щомісячних платежів не виконує, тому має нести передбачену договором відповідальність, зокрема сплатити штраф і пеню. Лізингова компанія є юридичною особою, суб'єктом господарювання, який за своїм правовим статусом не є фінансовою установою, але має право надавати послуги фінансового лізингу, взяття на облік в Національній комісії, що здійснює держане регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацфінпослуг) передбачає внесення інформації про юридичну особу - лізингову компанію в список юридичних осіб, які мають право надавати фінансові послуги. Договір фінансового лізингу від 09 вересня

2013 року розірваний 15 жовтня 2015 року, тому визнання договору недійсним на майбутнє безпідставно, бо договір розірвано.

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Український лізинговий фонд» відмовити, а її зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції не застосували до спірних правовідносин приписи частини другої статті 799 ЦК України, відповідно до яких договір фінансового лізингу транспортного засобу за участі фізичної особи мав бути посвідчений нотаріально та статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ТОВ «Український лізинговий фонд» на касаційну скаргу ОСОБА_2, у якому воно просило залишити рішення судів без змін, а касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що між ТОВ «Український лізинговий фонд» та

ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу від 09 вересня 2013 року (а.с. 7, т. 1).

На виконання цього договору ТОВ «Український лізинговий фонд» придбало транспортний засіб автомобіль марки «CITROEN C-Elysee», реєстраційний номер НОМЕР_1, який передало ОСОБА_2, як предмет лізингу, що підтверджено актом приймання-передачі предмету лізингу від 18 вересня 2013 року до договору фінансового лізингу від 09 вересня 2013 року (а.с. 22-23, т.1).

Графіком внесення лізингових платежів, що є додатком №1 до договору фінансового лізингу від 09 вересня 2013 року, визначено авансовий платіж

12 жовтня 2013 року в сумі 60 600 грн, винагороду (комісію) лізингодавця в сумі 3 030 грн та поточні лізингові платежі, починаючи з 27 жовтня 2013 року по

27 вересня 2018 року. Відповідно до статті 2 загальних умов договору фінансового лізингу лізингоодержувач повинен сплачувати лізингові платежі, які складаються з авансового платежу та поточних лізингових платежів, що включають суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу та винагороду (комісію) лізингодавця, в порядку, строки та у розмірі згідно з графіком внесення лізингових платежів (зі змінами згідно додаткових угод), з урахуванням суми курсової різниці відповідно до пункту 8.4 договору.

ОСОБА_2 оплатила авансовий платіж та сплатила поточні лізингові платежі в повному обсязі з урахуванням суми курсової різниці відповідно до пункту

2.6 загальних умов договору до квітня 2015 року.

Керуючись частиною другою статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» та пунктом 11.4 договору ТОВ «Український лізинговий фонд» 27 квітня 2015 року письмово повідомив ОСОБА_2 про відмову від договору фінансового лізингу від 09 вересня 2013 року та повернення предмета лізингу автомобіля марки «CITROEN C-Elysee», реєстраційний номер НОМЕР_1, протягом семи днів з дати направлення повідомлення. Лист-повідомлення ОСОБА_2 отримала.

Вимога про повернення предмета лізингу ОСОБА_2 не виконана,

ТОВ «Український лізинговий фонд» реалізовано право на вилучення (повернення) предмета лізингу в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О. В. від 10 червня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 884. Виконавчий напис звернуто до примусового виконання, постановою ВП № 47920478 від 23 червня 2015 року головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Боржемського С. І. відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого напису № 884 від 10 червня 2015 року про вилучення у ОСОБА_5 на корить ТОВ «Український лізинговий фонд» транспортного засобу автомобіля марки «CITROEN C-Elysee», реєстраційний номер НОМЕР_1. Акт повернення (вилучення) майна з фінансового лізингу за договором фінансового лізингу від 09 вересня 2013 року в зв'язку з відмовою (розірванням) за ініціативою лізингодавця складено 15 жовтня 2015 року

(а.с. 26, 29, 30, т.1).

Таким чином, договір фінансового лізингу від 09 вересня 2013 року вважається розірваним з 15 жовтня 2015 року.

Відповідно до пункту 11.8 загальних умов договору вилучення предмету лізингу та відмова (розірвання) від договору не звільняє від сплати всіх нарахованих на момент вилучення та/або відмови (розірвання) від договору, але не сплачених платежів передбачених договором, в тому числі не сплаченої суми штрафних санкцій та відшкодування завданих збитків, в тому числі витрат, пов'язаних з вилученням предмета лізингу.

Станом на 15 жовтня 2015 року (дату розірвання договору) несплаченими були рахунок № 77492 від 27 квітня 2015 року на суму 4 648 грн 68 коп., рахунок

№ 82345 від 27 травня 2015 року на суму 8 076 грн 73 коп., рахунок № 87743

від 30 червня 2015 року на суму 7 880 грн 18 коп., рахунок № 92683 від 27 липня 2015 року на суму 8 321 грн 94 коп., рахунок № 98414 від 27 серпня 2015 року на суму 8 020 грн 43 коп., рахунок № 103256 від 28 вересня 2015 року на суму

8 083 грн 65 коп., а всього несплаченими поточні лізингові платежі в загальній сумі 45 031 грн 61 коп. (а.с. 31-36, т.1).

У зв'язку з простроченням виконання зобов'язань по сплаті лізингових платежів за період дії договору ОСОБА_2 нараховано пеню у розмірі 10 2150 грн

95 коп., 3 % річних у розмірі 618 грн 38 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 186 грн 80 коп., штраф у розмірі 6 754 грн 71 коп.

За вчинену нотаріальну дію по складанню приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О. В. виконавчого напису

від 10 червня 2015 року сплачено 1 700 грн.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з частинами першою та другою статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що вимога про нотаріальне посвідчення договору у цих правовідносинах є не обов'язковою, тому що сторони виконали всі істотні умови договору,

ОСОБА_2 В . користувалась автомобілем та сплачувала платежі. Крім того, договір лізингу розірвано у передбачений законодавством порядок, тому вимога про його недійсність не є спірною.

Доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «Український лізинговий фонд» не має статусу фінансової установи та ліцензії на укладання договорів фінансового лізингу суд не бере до уваги, оскільки це спростовується довідкою ФЛ № 458

від 11 березня 2014 року, виданою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про взяття на облік юридичної особи ТОВ «Український лізинговий фонд» як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу з 27 жовтня 2010 року

Інші доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта