Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

справа № 552/5030/15-ц

провадження № 61-8074св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

третя особа - Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство «Батьківщина»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави

від 13 червня 2017 року у складі судді Васильєвої Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Кузнєцової О. Ю., Одринської Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство «Батьківщина» (далі - ПОСП «Батьківщина»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 18 квітня 2013 року між ПАТ «ПУМБ» та ПОСП «Батьківщина» укладено кредитний договір

№ DNI-22-482/13 з додатковими угодами до нього від 11 жовтня 2013 року

№ 1, від 11 грудня 2013 року № 2, від 07 травня 2014 року № 3, від 11 червня 2014 року № 4, за умовами якого ПОСП «Батьківщина» отримало кредит у розмірі 5 500 000, 00 доларів США у вигляді поновлювальної кредитної лінії з щоденним лімітом кредитування відповідно до наведеного в договорі графіку.

З метою належного виконання зобов'язань за кредитним договором,

11 грудня 2013 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № DNI-22-942/13, з додатковою угодою від 07 травня 2014 року № 1, згідно з умовами якого він відповідає перед кредитором за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором від 18 квітня 2013 року з усіма змінами та доповненнями до нього.

Внаслідок неналежного виконання ПОСП «Батьківщина» зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 11 червня 2017 року становила 5 369 954, 99 доларів США та складалась з:

3 659 951, 54 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 710 003, 45 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Посилаючись на те, що ПОСП «Батьківщина» не виконало зобов'язання щодо повернення кредиту, ПАТ «ПУМБ» просило стягнути з ОСОБА_2 зазначену суму заборгованості.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13 червня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 369 954, 99 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного Банку України станом на 13 червня 2017 року становить 139 998 485 грн 56 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконував умов кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, що підтверджується рішеннями Господарського суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2015 року та від 07 квітня 2015 року, які перебувають на виконанні у відділі державної виконавчої служби. Оскільки ОСОБА_2 на підставі договору поруки від 11 грудня 2013 року зобов'язався відповідати перед ПАТ «ПУМБ» у повному обсязі за виконання умов кредитного договору ПОСП «Батьківщина», з нього підлягає стягненню заборгованість у розмірі 5 369 954, 99 доларів США, розмір якої визначено відповідно до умов кредитного договору та не спростовано відповідачем.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилено, рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про обгрунтованність та правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості є законним та узгоджується з висновком судової економічної експертизи.

Апеляційний суд зазначив про безпідставність посилань відповідача на наявність інших судових рішень про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 квітня 2013 року та звернення стягнень за договорами застави, укладених з метою забезпечення виконання зазначеного кредитного договору, оскільки це не впливає на вирішення позову, пред'явленого до поручителя.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася до суду із касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 листопада 2017 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди попередніх інстанцій покладаючись на висновок судової економічної експертизи від 27 липня

2016 року не урахували, що після її проведення позивач подав уточнену позовну заяву, у якій були виключені вимоги про стягнення штрафних санкцій, натомість збільшені вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом, оскільки в період проведення експертизи банк продовжував нараховувати позичальнику проценти за користування кредитними коштами до 11 червня 2017 року, а тому висновок експерта не включає період нарахування заборгованості з 26 січня 2016 року по 11 червня 2017 року. З огляду на те, що поручитель відповідає перед кредитором у тому з обсязі, що і позичальник та, що поручителю стало відомо про наявність судових рішень про стягнення заборгованості за кредитним договором з майнових поручителів за рахунок заставного майна, відомості про виконання яких він не має можливості отримати та виконання яких впливає на розмір заборгованості за кредитним договором, вважав безпідставною відмову суду в задоволенні клопотання про витребування банківських виписок, що відображають рух коштів за кредитним договором за вказаний період.

Крім того, позивач не обгрунтовав законність неодноразового підвищення процентних ставок за користування кредитними коштами, а суди не з'ясували правомірність їх застосування, та не надали оцінки запереченням відповідача щодо неправомірного підвищення позивачем процентної ставки.

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ПАТ «ПУМБ» вказувало на те, що у порушення вимог статті 60 ЦПК України 2004 року, відповідач не спростував розрахунок, наданий позивачем, та не надав доказів виконання позичальником умов кредитного договору. Твердження відповідача про те, що єдиним допустимим доказом існування заборгованості за кредитним договором є виписки за рахунками є його припущеннями, оскільки такі виписки є лише підтвердженням виконаних за день операцій.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не спростував розмір заборгованості за кредитним договором, укладений 18 квітня 2013 року між ПАТ «ПУМБ» та ПОСП «Батьківщина», позивач просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

09 лютого 2018 року матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2018 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п'яти суддів.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 18 квітня 2013 року між

ПАТ «ПУМБ» та ПОСП «Батьківщина» укладено кредитний договір

№ DNI-22-482/13, з додатковими угодами до нього від 11 жовтня 2013 року

№ 1, від 11 грудня 2013 року № 2, від 07 травня 2014 року № 3, від 11 червня 2014 року № 4, за умовами якого ПОСП «Батьківщина» отримав кредит у розмірі 5 500 000, 00 доларів США у вигляді поновлювальної кредитної лінії з щоденним лімітом кредитування відповідно до наведеного в договорі графіку строком до 11 березня 2016 року.

11 грудня 2013 року між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № DNI-22-942/13, з додатковою угодою від 07 травня 2014 року № 1, згідно з умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором від 18 квітня 2013 року з усіма змінами та доповненнями до нього.

04 грудня 2014 року ПАТ «ПУМБ» направив поручителю ОСОБА_2 вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором, яку відповідач не виконав.

13 червня 2017 року ПАТ «ПУМБ» в уточненій позовній заяві зменшив розмір заборгованості за кредитним договором, що була сплачена за рахунок реалізації майна боржника та майнових поручителів в рамках виконавчих проваджень, та збільшив розмір заборгованості за непогашеними процентами за користування кредитом, з урахуванням якої загальний розмір заборгованості за кредитним договором становив 5 369 954, 99 доларів США, з яких: 3 659 951, 54 доларів США - заборгованість за кредитом,

1 710 003, 45 доларів США - проценти за непогашеними процентами за користування кредитними коштами.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Підпунктом 1 пункту 5.1 статті 5 кредитного договору визначено, що несплата позичальником будь-якої суми, що належить до сплати на користь банку згідно цього договору, у передбачений ним строк, та/або невиконання або неналежне виконання позичальником будь-яких інших обов'язків за цим договором та/або обов'язків за угодами про забезпечення та/або за іншими угодами, укладеними між сторонами тлумачиться як несприятлива подія.

У пункті 5.4 статті 5 кредитного договору передбачено, що у випадку виникнення будь-якої несприятливої події, банк набуває право вимагати від позичальника достроково повернутим виданий позичальникові кредит, а позичальник зобов'язаний, незважаючи на положення п. 6.1 цього договору (строк кредитування), виконати таку вимогу банку і повернути отриманий кредит у повному обсязі і разом із платою за кредит і штрафними санкціями, що підлягають сплаті позичальником на користь банку згідно цього договору, в строк не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги. У разі невиконання позичальником зазначеної вимоги банк має право здійснювати договірне списання грошових коштів з рахунків позичальника в порядку, встановленому цим договором, для погашення боргового зобов'язання позичальника.

Наявність заборгованості за неналежне виконання ПОСП «Батьківщина» умов кредитного договору від 18 квітня 2013 року підтверджується рішеннями Господарського суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2015 року, відповідно до якого з ПОСП «Батьківщина», Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор-УТР», Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Шлях, Приватного багатопрофільного підприємства «Фенікс-Плюс» тягнуто на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором

від 18 квітня 2013 року у розмірі 4 937 1762, 71 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 132 236, 42 доларів США - відсотки за користування кредитом, 1 934 473, 05 грн - пеня.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07 квітня

2015 року позов ПАТ «ПУМБ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ранок», Товариства з обмеженою відповідальністю «Гаївщина», Товариство з обмеженою відповідальністю «Олімп-Агро ЛТД», Приватного підприємства «Амарант-Агро», Приватного підприємства «Амарант-Транс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Топ», третя особа - ПОСП «Батьківщина», про звернення стягнення на заставлене майно задоволено частково, в розмірі 5 069 399, 13 доларів США та 1 934 473, 05 грн.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості свідчить про зміну строку дії договору, а тому підстави для нарахування процентів за кредитним договором відсутні.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором стягнута у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-154 цс 18.

Разом з тим суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, не звернув увагу на те, що звертаючись до суду з указаним позовом, банк продовжував нараховувати проценти за користування кредитом у зв'язку з чим неодноразово змінював позовні вимоги шляхом зміни періоду їх нарахування.

Відповідно до частин першої та третьої статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суди не надали належної оцінки наявності судового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2015 року, яким вже було визначено розмір заборгованості, яку стягнуто достроково з боржника та поручителів за кредитним договором - юридичних осіб, а обмежилися лише посиланням на висновок судової економічної експертизи від 29 липня

2016 року, яким встановлено, що наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами та погашення основної суми заборгованості відповідає умовам кредитного договору, не перевірили обгрунтованість нарахувань позивачем процентів за користування кредитом після ухвалення судового рішення про дострокове стягнення кредиту. Наведене призвело до того, що суди не з'ясували розмір заборгованості за кредитним договором, відповідальність зі сплати якої може бути покладено на відповідача, як поручителя за неналежне виконання

ПОСП «Батьківщина» своїх зобов'язань за кредитним договором від 18 квітня 2013 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанцій.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилався на необхідність дослідження апеляційним судом відомостей щодо погашення боргу станом на момент звернення з позовом до суду, оскільки виконання судових рішень, якими стягнуто заборгованість за кредитним договором та звернуто стягнення на заставне майно впливає на вирішення цього спору, зокрема щодо визначення суми заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд зазначених доводів апеляційної скарги не перевірив, не надав їм належної оцінки, в ухвалі не зазначив конкретних обставин і фактів, що їх спростовують, тобто не усунув допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Ураховуючи, що судами попередніх інстанцій не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Оскільки порушення норм процесуального права при розгляді даної справи допущені судами обох попередніх інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить урахувати наведене, дослідити та належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик