Справа № 331/5837/18
Провадження № 2-о/331/111/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.,

за участю секретаря Хащук В.Д.

розглянувши в порядку окремого провадження справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Публічне акціонерне товариство «Стахановський завод феросплавів» про встановлення факту , що має юридичне значення ,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною заявою, в якій просила встановити факт припинення трудових правовідносин між нею та Публічним акціонерним товариством «Стахановський завод феросплавів» з 01 липня 2014 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України у звязку з переїздом на нове місце проживання.

В обґрунтування заяви зазначено, що з04 квітня 2000 року заявницю було прийнято до Відкритого акціонерного товариства «Стахановський завод феросплавів» до санітарно - виробничої лабораторії на посаду лаборанта з аналізу газу та пилу. В подальшому, в межах зазначеного підприємства, її було переведено на різні посади. В подальшому ВАТ «СЗФ» було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Стахановський завод феросплавів». Працюючи на підприємстві заявниця зі своєю родиною постійно проживала за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку із проведенням антитерористичної операції на території м. Стаханов Луганської області, формат якої з 30 квітня 2018 року змінено на операцію об'єднаних сил, вона була вимушена переїхати до м. Запоріжжя, де була взята на облік, як внутрішньо переміщена особа. В місті Запоріжжі її фактичне місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1.

Наприкінці червня 2014 року заявниця звернулась із заявою до начальника управління персоналом із загальних питань ПАТ «СЗФ», у якій просила видати їй трудову книжку, оскільки у звязку із нестабільною ситуацією в місті вона була не впевнена щодо належного збереження цього документа підприємством. На її прохання трудову книжку видали заявниці. Проте звільнитись у встановленому законом порядку вона не встигла, оскільки підприємство ПАТ «СЗФ» вже знаходилось на непідконтрольній українській владі території.

Наприкінці липня 2014 року , після переїзду до міста Запоріжжя, вона письмово звернулась до керівництва ПАТ «Стахановський завод феросплавів» із питанням її звільнення з підстав статті 38 КЗпП України, у зв'язку із переїздом на нове місце проживання.

Слід зазначити, що відповідно до відомостей відрахувань підприємством обов'язкових внесків на загальнодержавне пенсійне страхування, останній повний місяць її праці на ПАТ «СЗФ» з відповідною оплатою значиться - червень 2014 року. Починаючи з липня 2014 року не фіксується ні її стаж, ні сплата таких внесків. В такий спосіб її фактичне звільнення із ПАТ «Стахановський завод феросплавів» відбулося з 01 липня 2014 року.

Починаючи із 20 серпня 2014 року заявниця почала працювати за договорами підряду, укладеними між нею та ПрАТ «Дніпроспецсталь». Строк дії останнього договору підряду закінчився 03.09.2018 року. Офіційно оформити трудові правовідносини із зазначеним підприємством їй перешкоджає те, що вона офіційно не звільнена із ПАТ «СЗФ».

Вичерпавши всі можливі дії щодо реєстрації свого права на звільнення та працевлаштування, заявниця змушена звернутись до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заявник в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в яких просить проводити розгляд справи за її відсутності, заяву підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився. Згідно ч. 11 ст.128 ЦПК України, представник викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно інформації, опублікованої на офіційному веб-сайті на сторінці Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у рубриці «Оголошення про виклик до суду», відповідач повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з'явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293, ч. 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 04 квітня 2000 року за наказом № 144 прийнята до Відкритого акціонерного товариства «Стахановський завод феросплавів» до санітарно - виробничої лабораторії на посаду лаборанта з аналізу газу та пилу.

В подальшому, в межах зазначеного підприємства, заявницю було переведено на різні посади, останньою з 13 листопада 2011 року є посада інженер з нормування праці 2-ї категорії у відділі організації праці та заробітної плати згідно копії трудової книжки серії БТ-ІІ № 5519392 (а.с 26-27).

Згідно протоколу № 1/2011 загальних зборів акціонерів ВАТ «СЗФ» від 07.04.2011 року зазначене підприємство було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Стахановський завод феросплавів» (а.с 27).

Працюючи на ПАТ «Стахановський завод феросплавів» ОСОБА_1 зі своєю родиною постійно проживала за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджено копією паспорта громадянина України серії ЕК 594547 (а.с. 4-5) та копією довідки від 14 березня 2017 року № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 25).

У зв'язку із проведенням антитерористичної операції на території м. Стаханов Луганської області, заявниця переїхала до м. Запоріжжя, де була взята на облік, як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району № НОМЕР_1 від 14 березня 2017 року. В місті Запоріжжі її фактичне місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1.

Наприкінці червня 2014 року заявниця отримала трудову книжку , у звязку із нестабільною ситуацією в місті. Проте звільнитись у встановленому законом порядку заявниця не встигла, оскільки підприємство ПАТ «СЗФ» вже знаходилось на непідконтрольній українській владі території.

Слід зазначити, що відповідно до відомостей відрахувань підприємством обов'язкових внесків на загальнодержавне пенсійне страхування, останній повний місяць праці ОСОБА_1 на ПАТ «СЗФ» з відповідною оплатою значиться - червень 2014 року. Починаючи з липня 2014 року не фіксується ні стаж заявниці , ні сплата таких внесків (а.с. 23-24).

Починаючи із 20 серпня 2014 року ОСОБА_1 почала працювати за договорами підряду, укладеними між нею та Приватним акціонерним товариством "Електрометалургійний завод "Дніпроспецсталь" ім. А. М. Кузьміна". Строк дії останнього договору підряду закінчився 03.09.2018 року (а.с. 6-21).

Офіційно оформити трудові правовідносини із зазначеним підприємством ОСОБА_1 перешкоджає те, що її офіційно звільнено із ПАТ «СЗФ».

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що сторонами трудового договору є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, якому й надано право звільнення працівників у певних умовах.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати робітникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як передбачено п.1 ч.1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк.

Згідно до ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядження власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Зареєстрована (взята на облік) внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи (не припинила інший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю та соціальних послуг за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття може припинити трудові відносини, надавши нотаріально посвідчену письмову заяву про припинення працівником трудових відносин з підтвердженням того, що ця заява таким громадянином надіслана роботодавцю рекомендованим листом (з описом вкладеної до нього такої заяви). Але, у зв'язку з загостренням суспільно-політичної ситуації на території Донецької та Луганської областей, проведенням бойових дій в зоні АТО, підвищення ризику виникнення загрози життю та здоров'ю працівникам поштового зв'язку, блокуванням шляхів проїзду до м. Донецьк і м. Луганськ незаконними озброєними угрупуваннями, зупинено приймання до пересилання поштових відправлень на адресу населених пунктів, які є непідконтрольними державній владі України. Постановою КМУ від 02 грудня 2015 р. № 1275-р було визначено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція , до цього переліку зазначено м. Стаханов ( м. Кадіївка ) Луганської області.

Відповідно до Указу Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 «Про рішення ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення»(зі змінами),УДППЗ «Укрпошта» не здійснюється пересилання пошти на окремі території Донецької та Луганської областей.

Відповідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» м. Кадіївка (Стаханов) Луганської області входить до переліку населених пунктів на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, в тому числі і поштові служби.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, розглядається, якщо такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_1 не має можливості ні продовжувати роботу у відповідача, ні поїхати та вирішити питання про розірвання трудових відносин, оскільки підприємство знаходиться на окупованій території, а також не має реальної можливості подати навіть поштовим відправленням заяву про припинення трудових відносин, оскільки такі відправлення на вказану територію не приймаються.

Відповідно до статей 3, 221, 231 КЗпП України в порядку передбаченому главою ХV цього Кодексу, підглядають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, у тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів кооперативних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебувають з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

У статі 232 КЗпП України визначено, які трудові спори безпосередньо розглядаються в судових і , як правило, це спори про звільнення, і спори про відмови у прийнятті на роботі.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України "Про забезпечення праві свобод громадян та правовий режимна тимчасово окупованій території України" громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Аналогічні положення містяться в Європейській соціальній хартії (переглянута) від 03.05.1996р. (ратифікована Україною 14.09.2006р.).

Так, ст. 1 Хартії визначає що з метою забезпечення ефективного здійснення права на працю сторони зобов'язуються: визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов'язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості; ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає; створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування; забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм.

Аналізуючи викладене, судом достовірно встановлено, що між заявником та Публічне акціонерне товариство «Стахановський завод феросплавів», розташованим за адресою: 94000, Луганська область, м. Кадіївка, трудові відносини фактично припинені з 01 липня 2014 року за власним бажанням заявника.

Згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08 червня 2001 року «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною особою» та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, зареєстрованого у Мін'юсті України 27 червня 2001 року за № 554/5745, зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин: фізичною особою - роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї зі сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору.

При таких обставинах, враховуючи те, що установа відповідача знаходиться на непідконтрольній Україні території, у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб окрім звернення до суду, оскільки поштова служба зв`язку не працює, зважаючи на об`єктивні обставини, що склалися в межах цієї справи, бути наділеним правом на розірвання договору з метою надання можливості позивачу в подальшому реалізовувати своє право на працю, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 21, 23, 24, 38, 231, 232 КЗпП України, ст.ст. 15,16, ст.ст.1-18,76-81,141,209-241,259,263-265,268, 293, 315 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Публічне акціонерне товариство «Стахановський завод феросплавів» про встановлення факту, що має юридичне значення , - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт припинення трудових відносин між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, місце фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2 ) та Публічним акціонерним товариством «Стахановський завод феросплавів» ( місцезнаходження: 94000 Луганська область, м. Кадіївка, ЄДРПОУ 00186513), з 01 липня 2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2018 року.

Суддя: О.Є. Жукова

22.11.2018