Номер провадження: 22-ц/785/4528/18
Номер справи місцевого суду: 522/2881/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: адвоката ОСОБА_4, що діє в інтересах відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

14 лютого 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 07 квітня 2016 року він передав у борг відповідачу ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 1 200 000 доларів США, які останній зобовязався повернути у розмірі 1 400 000 доларів США в термін до 01 вересня 2016 року. У разі невиконання взятих на себе зобовязань ОСОБА_5 повинен передати (переоформити житловий будинок) за адресою: м. Одеса, вул. Тимірязєва, буд., 34, що складається в цілому з: літ. «Н» - житловий будинок, загальною площею 430,7 кв. м., житловою площею 220,4 кв. м; літ. «О» - котельня: літ. «Р» - гараж; літ. «С» - будинок охорони; літ. «Т» - вольєр; літ. «У» - бесідка; літ. «П» - басейн; І вимощення; № 1-4 огорожа. Реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01, а також земельну ділянку розміром 0,1311 га, кадастровий номер: :33:019:0038, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01, яка розташована за адресою, м. Одеса, вул. Тимірязєва, буд. 34 на імя ОСОБА_6.

27 березня 2017 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково, а саме: визнано за позивачем ОСОБА_6 право власності на вказаний вище житловий будинок.

19 липня 2017 року відповідач ОСОБА_5, звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2017 року.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 30 серпня 2017 року заяву ОСОБА_5 задоволено, заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 березня 2017 року скасовано, розгляд справи призначено в загальному порядку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2017 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не зявились, але про розгляд справи вони неодноразово сповіщалась належним чином та завчасно.

Позивачу ОСОБА_6, відповідно до ст. 128 ЦПК України, судову кореспонденцію, в тому числі й судові повістки було надіслано на адресу його реєстрації, а саме АДРЕСА_1, а також на іншу адресу, що міститься у матеріалах справи та була ним зазначена у позовній заяві, а саме АДРЕСА_2. Уся кореспонденція, що була надіслана судом поверталась до суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 169, 177,179, 212).

На підставі ст. 128 ЦПК України адвокатом відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_4 було отримано судові повістки для вручення позивачу ОСОБА_6 та відповідно до відмітки курєра останній відмовився від отримання судової кореспонденції (а.с. 216).

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За змістом ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов'язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов'язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов'язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_6 був належним чином сповіщений про час та місце розгляду справи, відмова від отримання ним судових повісток є зловживанням наданими правами, враховуючи ті обставини, що позивач в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання йому неодноразово направлялись судові повістки належним чином у відповідності до чинного процесуального законодавства. Колегія суддів враховує, що позивач, як ініціатор судового провадження, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї справи, і крім судових повісток, має можливість отримати інформацію про розгляд апеляційної скарги в Інтернеті - мережі на офіційній сторінці апеляційного суду Одеської області.

Тому, слід визнати, що позивач самостійно розпорядився своїми процесуальними правами та не зявився в судові засідання до апеляційного суду Одеської області з неповажних причин.

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський Суд з прав людини також наголошує на тому, що сторони процесу повинні вживати заходи для того, щоб дізнатися про рух та розгляд їх справ.

Інтереси відповідача ОСОБА_5 представляє його адвокат. Тому у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка належним чином сповіщених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення на неї адвоката відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відкриваючи провадження по даній справі суд першої інстанції вважав, що спір підсудний Приморському районному суду м.Одеси.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із Довідки про склад сімї наданою ОК «Говорова,8» від 30.01.2017р. ОСОБА_5 фактично проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).

Нерухоме майно щодо якого виник спір, а саме житловий будинок №34, загальною площею 430,7 кв. м., житловою площею 220,4 кв. м, занаходиться по вул. Тимірязєва у м.Одесі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що даний спір підсудний Приморському районному суду м.Одеси та оскільки відповідач не виконав своїх зобовязань за розпискою, термін виконання якого уже закінчено, то існують підстави для визнання за позивачем права власності на спірні об'єкти нерухомого майна.

Проте, колегія суддів вважає, що такі висновки є передчасними з огляду на порушення судом першої інстанції правил територіальної юрисдикції (підсудності) при розгляді даної справи, що є обов'язковою підставою для скасування рішення суду і направлення справи для розгляду за визначеною законом підсудністю.

Відповідно до п.5. ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Згідно до вимог ч.1 ст.378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв'язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Так матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_5 було визначено відповідачем по даній справі.

Судом першої інстанції в порушення вимог цивільно процесуального законодавства, а саме ч. 3 ст. 122 ЦПК України (у редакції 2004р., що діяла на момент відкриття провадження по справі) не було зроблено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання відповідача ОСОБА_5, та усю судову кореспонденцію на імя відповідача судом надсилалось на адресу: АДРЕСА_3, за якою відповідач не проживав. Хоча у матеріалах справи міститься копія паспорта відповідача, де місце його реєстрації зазначено: м.Одеса вул.Тимірязєва, 34 (а.с. 28), що територіально відноситься до Київського району м.Одеси.

ОСОБА_5 в суді першої інстанції не міг заявити про непідсудність справи, оскільки справа розглянута судом без належного повідомлення відповідача про дату, час та місце її розгляду.

Крім того, при відкритті провадження по даній справі та розглядаючи даний спір, місцевий суд не звернув увагу на вимоги ч.1 ст.114 ЦПК України (в редакції 2004 року), а саме порушення правил територіальної підсудності.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ч.1 ст.8 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на момент відкриття провадження у справі та постановлення оскаржуваного рішення).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Так, підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 108 - 114 ЦПК в редакції, чинній на момент відкриття провадження у справі та постановлення оскаржуваного рішення).

Відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України (в редакції, чинній на момент відкриття провадження у справі та постановлення оскаржуваного рішення) позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності (ст.109 ЦПК України) і правилом альтернативної підсудності (ст.110 ЦПК України) підсудна справа, належить виключно позивачеві (ч.14 ст.110 ЦПК України), за винятком виключної підсудності, встановленої ст.114 ЦПК України.

Як вбачається з п.п. 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01.03.2013 року перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Як вбачається із позовної заяви, ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку та житловий будинок №34, що розташовані по вул.Тимірязєва у м.Одесі, тобто даний спір виник з приводу нерухомого майна та, згідно вимог ч.1 ст.114 ЦПК України (в редакції, чинній на момент відкриття провадження у справі та постановлення оскаржуваного рішення), повинен розглядатися за місцем його знаходження.

Оскільки спірне нерухоме майно розташоване у Київському районі м.Одеси, то спір, що виник стосовно нього підлягає розгляду саме Київським районним судом м.Одеси.

Згідно ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухваленого судом першої інстанції рішення, у зв'язку з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності) та направлення справи на розгляд за встановленою законом підсудністю до Київського районного суду м.Одеси.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 378, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2017 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права власностінаправити до Київського районного суду м.Одеси за встановленою підсудністю для її розгляду по суті позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 24 вересня 2018 року

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

ОСОБА_2

ОСОБА_3