Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 357/6999/16-ц

провадження № 61-5923св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року у складі суддів: Матвієнко Ю. О., Олійника В. І., Лівінського С. В.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що 21 листопада 2003 року уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу 23/100 частин квартири АДРЕСА_1. Відповідно до умов договору ОСОБА_5 зобов'язався передати їй 23/100 частин вказаної квартири за актом передачі протягом трьох днів з моменту підписання договору та провести нотаріальне посвідчення цього договору, а вона зобов'язалась прийняти зазначену частину квартири протягом трьох днів з моменту його підписання. 21 листопада 2003 року вона передала відповідачу кошти за частину квартири в розмірі 8500 грн, про що він написав розписку. Після чого вони склали акт прийому - передачі частини квартири, відповідно до якого відповідач передав, а вона прийняла у власність зазначену частину квартири.

ОСОБА_4, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу частини квартири не був нотаріально посвідчений, оскільки ОСОБА_5, отримавши від неї кошти, не з'явився до нотаріальної контори і його місце перебування їй невідомо, та вона є власником 77/100 частин квартири АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності від 01 листопада 2004 року просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 21 листопада 2003 року, укладений між ОСОБА_5 та нею, визнати за нею право власності на 23/100 квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2016 року у складі судді Ярмола О. Я. в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернулась до суду з пропуском позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів того, що сторони домовилися про всі істотні умови договору купівлі-продажу частини квартири та відбулося повне або часткове його виконання, а також що від нотаріального посвідчення зазначеного договору відповідач ухилився.

У грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року, в якій вона просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги та не врахував, що обставини, на які вона посилалась в обґрунтування своїх позовних вимог підтверджені наданими нею доказами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області зазначену справу.

18 лютого 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла зазначена справа.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційні скарзі доводи ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що на підставі договору купівлі-продажу від 07 листопада 2003 року ОСОБА_5 належить на праві власності 23/100 частин квартири АДРЕСА_2.

ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 01 листопада 2004 року є власниками 77/100 частин квартири АДРЕСА_2, в рівних частках.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у листопаді 2003 році, а тому при вирішенні спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР) у чинній на той момент редакції.

Відповідно до статті 153 ЦК УРСР договір уважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Статтею 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

У статті 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Належних та допустимих доказів про те, що сторони домовилися всіх істотних умов договору купівлі-продажу частини квартири та відбулося повне або часткове виконання цього договору, та що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення зазначеного договору, позивач суду не надала.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу частини квартири дійсним та визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права, що виходить за межі компетенції касаційного суду.

Інші доводи не спростовують висновку суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В.П. Курило