П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/1015/18

Провадження № 22-ц/4815/180/18

Головуючий суддя у суді 1 інстанції: Ковальов І.М.

Місце, дата і час ухвалення рішення суду:

о 12 год. 40 хв. 22.06.2018 у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Боймиструк С.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на рішення Рівненського міського суду від 22 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і компенсації втрати доходів,

в с т а н о в и в:

23 січні 2018 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (далі - ПрАТ "Рівнеазот") про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і компенсації втрати частини доходів. Позов мотивовано тим, що при звільненні його з роботи належні суми роботодавцем виплачено не було, що є підставою для стягнення з відповідача 56 853,70 грн. середнього заробітку за час розрахунку при звільненні та 3 206,39 грн. компенсації втрати частини доходів.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Покликався на пропуск тримісячного строку для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, не погоджувався з наданим позивачем розрахунком періоду затримки розрахунку при звільненні. Вказує на наявність поважних причин та обставин, які мають істотне значення для справи та підтверджують відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання зобов'язань по виплаті заробітної плати перед позивачем. Стверджує, що ПрАТ "Рівнеазот" порушуючи строки розрахунку із звільненим діяв у стані крайньої необхідності.

11 травня 2018 року позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, якою збільшив розмір стягуваної суми середнього заробітку за час розрахунку при звільненні до 59 861,40 грн. Суму компенсації втрати частини доходів лишив незмінною. Додатком до заяви долучив довідку від 19 квітня 2018 року про його середню заробітну плату.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 червня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_2, і.н. НОМЕР_1, проживаючого: АДРЕСА_1, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 квітня по 06 жовтня 2017 року у розмірі 59 861,40 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати в сумі 3 206, 39 грн.

Стягнуто з ПрАТ „Рівнеазот" судовий збір у розмірі 750 грн.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з'ясування обставин справи.

На її обґрунтування зазначав, що суд першої інстанції не застосував ч.1 ст. 233 КЗпП України щодо встановленого тримісячного строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, ст. 151? Конституції України, відповідно до якої рішення та висновки ухвалені Конституційним Судом України є обов'язковими.

Покликається на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями ст. 117, 237? цього кодексу. Згідно з ним положення ст. 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями ст. 117, 237? цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Вказує на фактичне проведення розрахунку всіх належних при звільненні сум 06 жовтня 2017 року, що, на його думку, не заперечується в позовній заяві та підтверджується випискою по рахунку з банку. Вважає, що перебіг тримісячного строку починається з наступного дня проведення розрахунку і закінчується 07 січня 2018 року. Тому позивач, звертаючись до суду з позовом 23 січня 2018 року, пропустив тримісячний строк звернення до суду і поважних причин пропуску зазначеного строку не навів.

Покликається на п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06 листопада 1992 року, відповідно до якої встановлені ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду, застосовуються незалежно від заяви сторін.

Крім того, звертає увагу на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати касаційного цивільного суду №61-590св17 від 17 січня 2018 року, якою встановлено, що до правовідносин про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку про звільненні повинен застосовуватись тримісячний строк звернення до суду.

З викладених міркувань просив скасувати рішення Рівненського міського суду від 22 червня 2016 року та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку.

У поданому відзиві позивач вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, такою, що не відповідає вимогам законодавства України. Зазначає, що позиція скаржника щодо пропуску тримісячного строку звернення до суду порушує його право на відшкодування завданої йому шкоди, спричиненої незаконним ухиленням від виплати заробітної плати.

Звертає увагу, що відповідач жодним чином не повідомив про перерахування на його рахунок всіх належних при звільненні сум, яке відбулось 06 жовтня 2018 року. Тому він звернувся до нього з письмовою вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі, на яку 18 січня 2018 року надано відповідь про те, що в жовтні 2017 року проведено виплату заборгованості по заробітній платі. Таким чином йому стало відомо про фактичний розрахунок ПрАТ "Рівнеазот" щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати лише 18 січня 2018 року. Тому вважає, що аргументація відповідача щодо пропущення строку звернення до суду, є помилковою і підлягає відхиленню, адже тримісячний строк від 18 січня 2018 року закінчується 19 квітня 2018 року.

Покликається на окрему думку судді Конституційного Суду України Стрижака А.А. у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. 117, 237? цього Кодексу, зокрема на те, що трудове законодавство не містило і не містить норм, у яких було б розкрито зміст позовної давності, порядок її обчислення, підстави для зупинення чи поновлення тощо.

З наведених мотивів просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Як правильно з'ясовано судом і ці обставини сторонами не оспорюються, позивач працював на ПрАТ "Рівнеазот" на посаді начальника дільниці цеху аміак-1. На підставі наказу №1166-ВК від 20 квітня 2017 року був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю. Розрахунок з ОСОБА_2 у день звільнення роботодавцем не проведено.

З матеріалів справи вбачається, що з вини відповідача позивачу не виплачена належна сума зарплати у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, що є підставами для застосування норм ст. 117 КЗпП України.

Як вказується в позовній заяві, і цей факт не спростовано, кошти були виплачені позивачу на підставі судового наказу Рівненського міського суду 06 жовтня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Аналогічна правова позиція відображена і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати касаційного цивільного суду №61-590св17 від 17 січня 2018 року.

Тому строк на звернення до суду підлягає обрахуванню з 07 жовтня 2017 року і відповідно сплив 07 січня 2018 року.

Оскільки з позовом до суду позивач звернувся 23 січня 2018 року, строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку про звільненні, передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України, закінчився.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Позивач не звертався з заявою про поновлення зазначеного строку, доказів про поважність пропущення строку не надав, також не обґрунтовував його у поданій позовній заяві.

Покликання у відзиві на апеляційну скаргу про те, що йому стало відомо про факт виплати заробітної плати лише 18 січня 2018 року не підтверджуються належними та допустимими доказами, та спростовуються поданою ним 02 січня 2018 року заявою до ПрАТ"Рівнеазот", у якій він зазначив, що отримав заборгованість по заробітній платі 06 жовтня 2018 року.

Таким чином позивач пропустив встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду, що судом першої інстанції залишено поза увагою.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції у зазначеній частині підлягає скасуванню з постановленням нового - про відмову у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку з пропуском встановленого строку звернення до суду.

Що стосується вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку у зв'язку з порушенням строків їх виплати, то суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов в цій частині.

Відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи, організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно з пунктами 2, 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159 компенсація, проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення).

Також в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України вирішено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

З урахуванням вказаних положень та в межах заявлених позивачем вимог компенсація, що підлягає стягненню на користь позивача, складає 3 206,39 грн., які суд обґрунтовано стягнув з ПрАТ "Рівнеазот". Підстави для скасування рішення в цій частині відсутні.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин з позивача підлягають стягненню на користь відповідача судові витрати, понесені по оплаті судового збору при поданні апеляційної скарги в розмірі 1057,20 грн.

На підставі ст. 233 КЗпП України, Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 червня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 квітня 2017 року по 06 жовтня 2017 року в сумі 59 861,40 гривень скасувати.

ОСОБА_2 в задоволенні позову в цій частині до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" відмовити за пропуском строку звернення до суду.

В решті рішення суду першої інстанції, а саме в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати в сумі 3 206,39 гривень, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (проживаючого: АДРЕСА_1, і.н. НОМЕР_1) на користь Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (місцезнаходження: м.Рівне-17, ) 1057 (одна тисяча п'ятдесят сім) гривень 20 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.С. Шимків

С.В. Боймиструк