АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2018 року м. Чернівці

справа № 726/261/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Одинака О.О.

секретар Скакун К.В.

з участю представника позивачки ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права власності на майно за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 04 червня 2018 року (головуючий у суді першої інстанції - суддя Асташев С.А.),

встановив:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6

У подальшому позовні вимоги доповнила (а.с.73-74).

Зазначала, що у 2006 році вона познайомилась із ОСОБА_6, з яким у неї склалися гарні стосунки, в результаті чого вони вирішили створити сімю.

З 2007 року вони почали постійно проживати без реєстрації шлюбу за адресою м. Чернівці, 2-й пров. Святошинський, 14, вели спільне господарство, мали спільний побут, взаємні права та обовязки, проводили дозвілля, придбавали майно.

25 вересня 2010 року у них народилась донька ОСОБА_7, у вихованні якої активну участь брав ОСОБА_6, приділяв увагу також її доньці від першого шлюбу.

На початку 2012 року ОСОБА_6 разом із нею придбав житловий будинок по 2-му провулку Учительському, 2 в м. Чернівці.

За спільні кошти вони також придбали рухоме майно.

28 липня 2016 року ОСОБА_6 помер.

Зазначала, що відповідач ОСОБА_5, який є сином ОСОБА_6 від першого шлюбу, не визнає її (позивачки) право на частку у спірному майні як співвласниці.

Посилаючись на указані обставини, позивачка просила встановити факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 з січня 2007 року по 28 липня 2016 року, визнати житловий будинок по 2-му пров. Учительському, 2 в м. Чернівці, об'єктом спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного будинку, право власності на 1/2 частину рухомого майна, а саме: стіл для гри з водою і піском з кришкою, вартістю 472,36 грн, стілець вартістю 178,14 грн, гірка-хвиля, Зм+будиночок чарівника, вартістю 2849,05 грн, дитяча пісочниця-басейн Beetle Sandbox&aої; Pool червоного кольору, вартістю 773,22 грн, куточок дитячий вартістю 1372,68 грн, мат спортивний, вартістю 510,57 грн, ролики рожево-сірого кольору, захист для рук і ніг, вартістю 1000 грн, сани дитячі «ТАКО grand 32» світло-зеленого кольору, вартістю 1000 грн, меблі - стіл ЛM дубовий, вартістю 9300 грн, 2 шкіряних електричних дивани «Акадор» чорного кольору, загальною вартістю 100000 грн, спальний набір (ліжко та розсувна шафа з матовим склом) «Біомеблі», вартістю 75000 грн, спальний набір темно-коричневого кольору (ліжко та трюмо) «SIMEX», вартістю 50000 грн, предмети побутової техніки - соковижималка «DELIMANO», вартістю 2000 грн, кавомашина Safko, вартістю 2000 грн, м'ясорубка електрична «Moulinex» білого кольору, вартістю 2000 грн, спортивні товари - лава для пресу «Sport Elite», вартістю 3000 грн, велотренажер «Sport Elite», вартістю 5000 грн, деревяна дошка «Євмінова» для лікувальної гімнастики, вартістю 2500 грн, стіл для настільного тенісу «in door TECNopro», вартістю 6000 грн.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 04 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Скасовано з дня набрання рішення законної сили накладений ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 березня 2017 року арешт на будинок по 2-му пров. Учительському, 2 в м. Чернівці та заборони нотаріусу вчиняти будь які нотаріальні дії по оформленню та видачі документів про право на спадщину стосовно ОСОБА_5, щодо зазначеного обєкту нерухомості.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги народження доньки ОСОБА_7, батьківство якої добровільно визнано, показання ряду свідків про проживання позивачки та ОСОБА_6 однією сімєю, неналежну оцінку наявних у справі доказів, безпідставне неприйняття до уваги окремих доказів, в т.ч. фотографій, документів про придбання рухомого майна.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведення позивачкою факту проживання однією сімєю із ОСОБА_6 на час придбання спірного будинку та рухомого майна та набуття спірного майна за спільні кошти позивачки та ОСОБА_6

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 ОСОБА_4 на підтвердження фактів проживання з ОСОБА_6 однією сімєю та набуття спірного майна, посилалася на акт опитування сусідів, складений ПП «Житлосерсіс» від 30 липня 2017 року (а.с. 103), фотокартки (а.с.106-115), накладні, рахунок-фактуру про придбання майна (а.с.88-91), показання свідків.

На заперечення позову відповідач посилався на довідку ПП «Садгора-Сервіс» № 2545 від 03 серпня 2016 року (а.с.58), довідку КРЖЕП №15 № 1139 від 21 березня 2008 року (а.с.56), показання свідків.

Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК Українив важається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

У постанові від 08 червня 2016 року у справі при № 6-2253цс15 Верховним Судом України сформульовано наступний правовий висновок.

За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У постанові від 12 грудня 2012 року у справі 6-148цс12 Верховниий Суд України зазначив, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів дійшла висновку, що під час розгляду справи, суд першої інстанції дав належну оцінку доказам, на які посилалися сторони та їх представники, як кожному окремо, так і сукупності з іншими зібраними у справі доказами, висновки щодо яких обґрунтовано виклав в мотивувальній частині ухваленого рішення.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, які зводяться до того, що наявні у справі докази не стверджують проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно, як і придбання спірного майна за спільні кошти позивачки та ОСОБА_6

Як слідує з пояснень сторін та їх представників та наявних у справі доказів спірний житловий будинок по 2-му провулку Учительському, 2 в м. Чернівці було зведено у 2012 році на орендованій ОСОБА_6 земельній ділянці площею 0,0735 га, свідоцтво про право власності на нерухоме майно на імя ОСОБА_6 видано 16 листопада, а державна реєстрація проведена 01 грудня 2012 року (а.с.22-24).

За твердженням позивачки спірне рухоме майно придбано впродовж 2012-2013 року.

Встановлено, що зареєстрованим постійним місцем проживання позивачки за указаний період є квартира АДРЕСА_1.

Наявні у справі докази свідчать, що у цей період ОСОБА_6 за указаною адресою ні постійно, ні переважно не проживав.

Його зареєстрованим місцем проживання був будинок по 2-му провулку Святошинський, 14 (а.с. 56), а з 30 травня 2012 року - по 2-му провулку Учительський, 2 (а.с.58).

Доводи апеляційної скарги про доведеність позову є необґрунтованими.

Так, більшість фотокарток (а.с.106-115) не стосується періоду придбання спірного майна та можливого проживання позивачки та ОСОБА_6

Акт опитування сусідів, оформлений ПП «Житлосерсіс» від 30 липня 2017 року, про проживання ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 у період з 01 жовтня 2010 року по 31 грудня 2012 року (а.с.103), складено 20 липня 2017 року, тобто після смерті ОСОБА_6 і ґрунтується на свідченнях двох осіб ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Тому, зважаючи на дату складання акту він сам по собі не може свідчити про проживання ОСОБА_6Г . однією сімєю з позивачкою у вказаний період.

Свідок ОСОБА_8 була допитана судом як свідок, пояснювала, що бувала в гостях у ОСОБА_6 в т.ч. у квартирі, де проживає позивачка.

Проте з показань указаного свідка не слідує, що позивачка та ОСОБА_6 проживали однією сімєю.

Заявник посилається на неврахування судом першої інстанції показань свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_3, ОСОБА_14, ОСОБА_15, як на думку позивачки підтвердили факт її проживання з ОСОБА_6 однією сімєю, вели домашнє господарство, були повязані спільним побутом, спільно будували житловий будинок.

Проте зміст пояснень цих свідків не свідчить про факт проживання позивачки та ОСОБА_6 однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Указані свідки не стверджували конкретних фактів та обставин ведення зазначеними особами спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат.

Наведений заявником в апеляційній скарзі зміст показань свідків стосується в основному загальних тверджень про певні відносини позивачки та ОСОБА_6, його участь у вихованні їх спільної доньки та доньки позивачки від попереднього шлюбу.

Посилання заявника на спільне проживання з ОСОБА_6 не є достатнім для визнання факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України та визнання права власності на спірне майно.

Встановлено, що у позивачки було інше, відмінне від ОСОБА_6, постійне місце проживання та реєстрації.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, які добре знали ОСОБА_6, спростували факт його проживання однією сімєю з позивачкою на момент набуття спірного майна.

Доводи заявника про те, що їх показання містять істотні суперечності та не узгоджуються з поясненнями сторін та інших свідків не заслуговують на увагу.

Відповідно до правил ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, мотивував відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У звязку з цим доводи апеляційної скарги про недотримання судом першої інстанції норм процесуального права про немотивованість рішення є необґрунтованими.

Заявник не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що неодноразовий спільних відпочинок з ОСОБА_6 на морі, спільне проведення свят з родичами та друзями, перевезення доньки на різні гуртки не доводять існування сімейних відносин. При цьому, стверджує, що це є свідченням публічного виявлення стосунків перед третіми особами, спільного виховання дітей, що було встановленого рішенням Першотравневого районного суду у справі про встановлення відповідного юридичного факту (а.с.83-85).

Проте судове рішення про встановлення факту у справі, що розглядалася в порядку окремого провадження скасовано, а докази постійного проживання позивачки та ОСОБА_6 однією сімєю, набуття майна за спільні кошти відсутні.

В апеляційній скарзі йдеться про неврахування судом першої інстанції доказів про доходи позивачки (а.с.8), накладних та рахунку фактури про придбання майна (а.с.91).

Однак суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про недоведення вкладення коштів позивачки, отриманих від підприємницької діяльності у зведення спірного житлового будинку, як і те, що документи на придбання рухомого майна не свідчать про його придбання за кошти позивачки.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_15 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 04 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови 25 вересня 2018 року.

Головуючий В.В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

ОСОБА_22