Номер провадження: 22-ц/785/2624/18
Номер справи місцевого суду: 501/2938/16-ц
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Бєляєвої А.О.

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_2

представник позивача - ОСОБА_3

відповідачі -Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції», Товариство з обмеженою відповідальністю «Стройтехснаб»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції», Товариства з обмеженою відповідальністю «Стройтехснаб» про визнання договору позики та договору іпотеки не дійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_3, представника ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 листопада 2017 року (суддя Смирнов В.В.)

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції», ТОВ «Стройтехснаб» про визнання договору позики та договору іпотеки недійсними, посилаючись на те, що 28 жовтня 2008 року між нею та ТОВ «ФК «Іпотека та інвестиції», яка діяла від імені ТОВ «Стройтехснаб» був укладений договір позики № 78/10 ФК (с).

Згідно до умов договору позики, позикодавець надав позичальнику позику у сумі 307 521 грн. У якості забезпечення виконання зобов'язань за договором позики № 78/10 ФК (с) від 28 жовтня 2008 року, позичальник уклав договір іпотеки.

25.12.2009 року до іпотечного договору були внесені зміни, якими змінено предмет іпотеки та надано в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

28 травня 2009 року між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору позики відповідно до якої сторонами визначено залишок заборгованості у розмірі 291 070, 79 грн., а також зазначено, що це еквівалентно 55 975, 15 дол. США.

19 серпня 2009 року між сторонами була укладена додаткова угода № 2 до договору позики відповідно до якої сторонами визначено залишок заборгованості у розмірі 280 994, 91 грн., а також зазначено, що це еквівалентно 55 627, 53 дол. США.

11 квітня 2011 року між сторонами була укладена додаткова угода № 4 відповідно до якої сторонами збільшено заборгованість на 779 дол. США, та викладено новий графік погашення заборгованості.

Позивач вважає, що з додаткових угод № 1, 2, 4 вбачається, що має місце зміни валюти позики з грошової одиниці України на іноземну валюту (долари США), в яких зазначено суму позики в доларах США, цим самим змінилась сума позики, яка фактично не надавалась.

В зв'язку з чим вважає, що договір позики та всі додаткові угоди укладені між нею та ТОВ «ФК «Іпотека та інвестиції», яка діяла від імені ТОВ «Стройтехснаб» підлягає визнанню його недійсним. Також є недійсними іпотечний договір та зміни до нього, а тому просила визнатидоговір позики та договір іпотеки недійсними.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про слухання справи були повідомлені належним чином.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15 листопада 2017 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції», ТОВ «Стройтехснаб» про визнання договору позики та договору іпотеки недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що судом неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджені докази, а також що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_3, представник ОСОБА_2 зазначає, що судом у супереч нормам матеріального права, встановлено, що надання коштів на придбання нерухомого майна не є споживчим кредитом, однак з умов договору позики вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях для придбання квартири, тому оспорюваний договір позики є договором споживчого кредиту, в зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню.

У своєму відзиві ТОВ «ФК Іпотека та інвестиції», зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права, також зазначає, що позивач навмисно вводить суд в оману, висуваючи позовні вимоги, які вже неодноразово розглядалися судами різних інстанцій, тому просить відмовити в задоволені апеляційної скарги залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

В судове засідання, призначене на 21 листопада 2018 року сторони не з'явились, всі були сповіщені належним чином.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Справа за апеляційною скаргою ОСОБА_2 перебуває в провадженні з грудня 2017 року.

В судові засідання жодного разу ні ОСОБА_2, ні її представник, ні представник ТОВ «Стройтехснаб» не з'явилася, судові повістки, які направлялись на їх адресу, яка зазначена у апеляційній скарзі були повернуті на адресу суду за закінченням терміну зберігання, що свідчить про недобросовісність дій, які направленні на затягування розгляду справи та зловживання процесуальними правами.

Судова повістка про виклик у судове засідання яке призначене на 21 листопада 2018 року була повернута з відміткою про не проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою.

Відповідно до статті 44 ЦПК України, учасники справи зобов'язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, доводи відзиву, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 28 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Іпотека та інвестиції», яка діяла від імені ТОВ «Стройтехснаб» був укладений договір позики № 78/10 ФК (с). Згідно до умов договору позики, Позикодавець надав Позичальнику позику у сумі 307 521 (триста сім тисяч п'ятсот двадцять одна) грн. 00 коп. (а.с. 8-10).

У якості забезпечення виконання зобов'язань за договором позики № 78/10 ФК (с) від 28 жовтня 2008 року, Позичальник уклав договір іпотеки (а.с 21-22).

25.12.2009 року до іпотечного договору були внесені зміни, якими змінено предмет іпотеки та надано в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 23-24).

28 травня 2009 року між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору позики відповідно до якої сторонами визначено залишок заборгованості у розмірі 291 070, 79 грн., що еквівалентно 55 975, 15 дол. США (а.с. 14-16).

19 серпня 2009 року між сторонами була укладена додаткова угода № 2 до договору позики відповідно до якої сторонами визначено залишок заборгованості у розмірі 280 994, 91 грн., що еквівалентно 55 627, 53 дол. США (а.с. 17).

11 квітня 2011 року між сторонами була укладена додаткова угода № 4 відповідно до якої сторонами збільшено заборгованість на 779 дол. США, та викладено новий графік погашення заборгованості (а.с. 18-20).

Також судом встановлено, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29.02.2016 року у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 було відмовлено, а позовні вимоги ТОВ «ФК «Іпотека та інвестиції» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені (а.с. 46-48).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.05.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29.02.2016 року залишено без змін (а.с. 49-52).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29.02.2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 31.05.2016 року залишено без змін (а.с. 53-56).

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 у 2015 року зверталась до Іллічівського міського суду Одеської області з зустрічним позовом до ТОВ «ФК «Іпотека та інвестиції» та ТОВ «Стройтехснаб» про визнання додаткових угод №№ 1, 2, 4 до договору позики від 28 жовтня 2008 року недійсними (а.с. 46-48).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів,або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк і в порядку, що встановлені договором.

На підставі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог ЦК України,інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок не визначений договором або іншим нормативно-правовим актом.

Судом встановлено, що сторони погодились, що поверненню підлягає сума у доларах США за грошовим еквівалентом у національній валюті відповідно до комерційного курсу встановленого позикодавцем на дату оплати.

Позичальник здійснює сплату повернення позики та відсотків в національній валюті України, при цьому сума що підлягає сплаті, визначається згідно графіку погашення за грошовим еквівалентом у доларах США по комерційному курсу, встановленому позикодавцем на день оплати.

Тобто, зобов'язання позивача про повернення позики за грошовим еквівалентом у національній валюті до долару США відповідно до комерційного курсу виникли при укладанні додаткової угоди № 1 від 28 травня 2009 року до договору позики 78/10 ФК (с) від 28 жовтня 2008 року, та додатку № 1 (графік погашення), яким також встановлювався погоджений сторонами розмір заборгованості, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_2 у зазначеній угоді.

Судом було прийнято до уваги, що ні однією із сторін не заперечувався факт виконання ОСОБА_2 зобов'язання по сплаті позики у еквіваленті к долару США за комерційним курсом згідно з додатком № 1 від 28.05.2009 року.

Висновки суду про те, що вираження еквіваленту суми позики у доларах США додатковими угодами № 1, 2, 4 не може вважатися збільшенням обсягу зобов'язань за договором позики є вірними, оскільки фактично такий самий розмір позики в еквіваленті к долару США отримав позичальник з урахуванням погашення заборгованості на дату укладання угод.

Також суд вірно зазначив, що різниця між отриманими позичальником ОСОБА_2 грошима та сумою, яку вона згідно додаткових угод №№ 1, 2, 4 зобов'язалась повернути, збільшився не у зв'язку з курсовою різницею між часом укладання договору позики та поточним моментом, а у зв'язку з тим, що надана позичальнику позика є платною послугою та передбачає повернення як раніше отриманої суми, так і процентів за її користування впродовж 20 років, що відображено в основному договорі позики та є його основною умовою.

Твердження позивача щодо зміни валюти позики та зміни суми позики через укладання додаткових угод до договору позики від 28 жовтня 2008 року суд визнав безпідставними, оскільки саме на момент укладання додаткової угоди № 1 ОСОБА_2 брала на себе зобов'язання сплачувати позику у національній валюті еквівалентно долару США по курсу на день оплати.

Також суд вірно зазначив, що посилання позивача на Закон України «Про захист прав споживачів» як підставу визнання договорів недійсними є невірними, оскільки даний закон не регулює відносини надання позики.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, після підписання договору позики у термін 14 днів не скористалась цим правом, тобто у неї не виникало вимог про незгоду з переліком умов договору позики. Крім того, ОСОБА_2 продовжувала добровільно сплачувала платежі за договором, тобто добровільно виконувала свої обов'язки згідно договору, та за час виконання умов договору позики претензій щодо невідповідності умов договору позики іншим нормативним актам не заявляла, та не оскаржувала його.

При підписанні договору позики від 28.10.2008 року сторони встановили факт досягнення між собою згоди, щодо всіх істотних умов договору у тому числі по сукупної вартості кредиту (послуг, фінансових зобов'язань позивача та реальний процент кредитування), тобто позивач отримав суму позики та зобов'язався виконувати умови договору позики та нести відповідальність за порушення умов договору відповідно та на підставі передбачених договором умов.

Згідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» ( ч. 1 п. 23 та 19), споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Продукція - це будь-якій виріб (товар) робота чи послуга, що виготовляються виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Пунктом 2 Пленуму ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» передбачене, що оскільки закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин які ним регулюються належать, зокрема ті що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян.

На підставі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» №3390-IV від 19.05.2011р. продукція це будь-яке рухоме майно, включаючи готову продукцію, сировину та комплектувальний виріб, у тому числі майно, що є складовою частиною іншого рухомого або нерухомого майна, а також електроенергія.

Даний нормативно-правовий акт вміщує положення Директиви Ради Європейських Співтовариств «Про уніфікацію правових та адміністративних норм щодо відповідальності виробників за дефектну продукцію» № 85/374/ЄЕС від 25.07.1985 року, та є останнім по хронології українським нормативом з законодавчо визначеним поняттям «продукції», яким повинен керуватися суд.

Суд прийшов до вірного висновку, що надання коштів за умовами вказаного договору на придбання нерухомого майна, не відноситься до побутових потреб, тому не є «споживчим кредитом» й «продукцією» на придбання якої видавалася позика, а сторони договору не є «виконавцем» (продавцем) та «споживачем» в розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», в зв'язку з чим положення норм Закону України «Про захист прав споживачів» не застосуються до цих спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 про визнання договору позики та договору іпотеки недійсним, суд виходив з того, що виходячи зі змісту договору позики, ОСОБА_2 не доведені та відсутні підстави для визнання порушень прав позивача у зв'язку з ненаданням необхідної інформації до укладення вказаного договору позики та не доведене порушення Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Наряду з викладеними підставами для визнання правочинів недійсними в вищезазначеній статті містяться винятки, коли положення цієї статті не застосовуються. Так у ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені винятки незастосування положень ч. 3 ст. 18 цього Закону, а саме п. 4 ч. 4 ст. 18 цього Закону передбачено, що пункти 8, 11 та 13 частини третьої цієї статті не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем.

Таким чином, посилання позивача на невизначеність чіткої вартості надання послуг є безпідставними. Судом також встановлено, що при виконанні вищевказаного договору позики було укладено ряд додаткових угод, у відповідності до яких змінювалась процентна ставка, розмір платежу за користування позикою та інші положення договору позики.

Суд дійшов до вірного висновку, що позивач самостійно звернувся з метою отримання позики, визначив умови договору позики, строк повернення, форму повернення та інше. Згідно п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

До того ж, відповідно до п.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги, пов'язані з наданням фінансових послуг у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг.

Як встановлено судом, за договором позики № 78/10 ФК (с) від 28.10.2008 року, ТОВ «Стройтехснаб» надало позику на користь ОСОБА_2 шляхом перерахування коштів із свого поточного рахунку.

ТОВ «Стройтехснаб» не є фінансовою установою, оскільки видом діяльності товариства було будівництво житла.

Таким чином, ТОВ «Стройтехснаб» не підпадає під дію закону про фінансові послуги. Таким чином, дія Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на взаємовідносини, що склалися між юридичною особою-Позикодавцем, та фізичною особою - Позичальником з приводу договору про надання позики.

Суд вважає, що Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, по-перше між банком або іншою фінансовою установою, по-друге, регулює відносини щодо надання споживчого кредиту (укладання кредитного договору), а не надання позики (укладання договору позики).

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до вірного висновку про відмову у задоволені позову, оскільки ТОВ «Стройтехснаб» не надавало ОСОБА_2 споживчий кредит, а надало позику.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, представника ОСОБА_2 про те, що кошти для придбання квартири були наданні ОСОБА_2 в споживчих цілях, тому оспорюваний договір позики є договором споживчого кредиту, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що ТОВ «Стройтехснаб» надало ОСОБА_2позику та після підписання договору позики ОСОБА_2 добровільно сплачувала платежі за вказаним договором, тобто добровільно виконувала свої обов'язки згідно договору, та за час виконання умов договору позики претензій щодо невідповідності умов договору позики іншим нормативним актам не заявляла, та не оскаржувала його, а саме не оскаржувала, що вказаний договірє договором споживчого кредиту.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 22 листопада 2018 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець