КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/3828/15 Головуючий у суді І інстанції Карабаза Н.Ф.
Провадження № 22-ц/824/2247/2018 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 травня 2018 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про витребування земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Гостомельської селищної ради від 17 вересня 2010 року № 1425-55-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2, зареєстрований відділом Держкомзему у м. Ірпінь за № 79. Вартість спірної земельної ділянки становила 13 963 грн.

Прокурорською перевіркою установлено, що рішенням селищної ради від 17 вересня 2010 року № 1425-55-V у приватну власність відповідача передано земельну ділянку державної власності, яка знаходиться за межами населеного пункту с. Гостомель. Також, на момент відведення спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» та ВО «Укрдержліспроект» перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 7 Київського лісництва. За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання «Укрдержліспроект» від 8 жовтня 2014 року, спірна територія була лісами ще з радянських часів. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 2715 від 17 грудня 2001 року на виконання рішення Київської міської ради від 2 жовтня 2001 року № 59/1493, Київське державне комунальне об'єднання зеленого будівництва «Київзеленбуд» перейменовано на Київське комунальне об'єднання зеленого будівництва та експлуатації «Київзеленбуд», а державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство - на КП «Святошинське лісопаркове господарство». Лісовпорядні роботи проводилися в 1945-1946, 1952-1959, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках.

Водночас погодження на вилучення з постійного користування вказаної земельної ділянки КП «Святошинське лісопаркове господарство» не надавало, уповноважений орган державної влади відповідного рішення не приймав. Таким чином, в даному випадку оспорюване рішення прийнято всупереч вимогам земельного законодавства, оскільки ним передано землі, які заборонено передавати у власність. Крім того, земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_3 передано з порушенням порядку зміни цільового призначення земель, оскільки така зміна відбулася не уповноваженим органом, за відсутності погодження органу виконавчої влади з питань лісового господарства, землю відведено для житлової забудови за межами населеного пункту.

З огляду на викладене, Гостомельською селищною радою з перевищенням визначених законом повноважень в порушення вимог статтей 12, 20, 38, 39, 84, 116, 118, 122, 149, пункту 12 Перехідних положень ЗК України, статтей 33, 57 ЛК України, пункту 34 статті 36 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» земельна ділянка державної власності лісогосподарського призначення, що знаходилась за межами населеного пункту смт. Гостомель, без вилучення у постійного користувача передано у приватну власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, у зв'язку з чим рішення селищної ради від 17 вересня 2010 року № 1425-55-V є незаконним та має бути визнано недійсним. Оскільки право власності до ОСОБА_3 перейшло на підставі рішення, яке є протиправним, то виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 також підлягає визнанню недійсним. Земельна ділянка вибула з державної власності всупереч законодавству та волі держави в особі уповноваженого на те органу, що дає підстави для пред'явлення вимог про витребування її із чужого володіння на користь держави.

Окрім того, прокурор вказав, що Указом Президента України від 1 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський», його територію розширено на 6 462,62 га за рахунок земель Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд». Згідно пояснювальної записки та проектних матеріалів до вищевказаного Указу Президента, розширення зазначеного заказника відбулось за рахунок лісових земель КП «Святошинське лісопаркове господарство», в тому числі кварталу № 7, за рахунок якого відведено спірну земельну ділянку. Отже, земельна ділянка, відведена Гостомельською селищною радою під забудову, наразі є територією національного природного парку «Голосіївський» та відноситься до земель природно-заповідного фонду, розпорядником якого є Кабінет Міністрів України.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 травня 2018 року провадження у справі в частині позовних вимог першого заступника прокурора Київської області про визнання недійсним рішення Госмельської селищної ради Київської області від 17 вересня 2010 року № 1425-55-V«Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» та в частині визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 0,1000 га, вартістю 13 963 грн., закрито.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 травня 2018 року в задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області про витребування земельної ділянки відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначив, що висновок суду про наявність підстав для застосування у спірних правовідносинах наслідків спливу строку позовної давності та відмови у задоволенні позову в цій частині порушує приписи статті 267 ЦК України та статтей 12, 13, 229, 263, 264 ЦПК України, оскільки у справі відсутні будь-які заяви відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності, викладені окремими письмовими документами чи заявлені у будь-якому іншому вигляді. Зважаючи на диспозитивність цивільного судочинства, суд не вправі за власною ініціативою самостійно застосовувати строк позовної давності за відсутності відповідної заяви чи клопотання сторони, у зв'язку з чим у суду відсутні правові підстави для застосування положень частини 4 статті 267 ЦК України.

Судом не враховано, що оскільки відповідно до статті 170 ЦК України носієм порушеного права власності держави на спірні землі лісогосподарського призначення та, відповідно, особою, з обізнаністю якої пов'язані виникнення права на позов та початок перебігу строку позовної давності, є відповідний орган державної влади, який у межах компетенції реалізує права власника, то згідно зі статтями 13, 20, 122, 149 ЗК України таким органом станом як на момент виникнення спірних правовідносин, так і пред'явлення позовної заяви до суду є Кабінет Міністрів України, який має відповідне речове право на спірне майно, що підлягає захисту шляхом пред'явлення віндикаційного позову до відповідача з метою поновлення права Українського народу на землю з урахуванням того факту, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. З урахуванням положень статті 261 ЦК України судом першої інстанції належним чином не встановлено, з якого моменту власне у Кабінету Міністрів України виникло право на звернення до суду, особливо зважаючи, що до його функцій не належить здійснення контролю у сфері земельних правовідносин та відсутні повноваження щодо витребування від органів місцевого самоврядування та органів державної влади інформації про ухвалені рішення.

Наділяючи прокурора статусом самостійного позивача при наявності у спорі дійсного позивача - Кабінету Міністрів України, суд дійшов передчасного висновку про сплив строку позовної давності з огляду на пред'явлення органами прокуратури позовних заяв у 2011-2012 роках стосовно спірних земель, при цьому за істотно відмінних підстав та обставин позову і сторін спору. Більше того, з огляду на віднесення лісів до об'єктів національного багатства держави через їх суспільну користь та особливий правовий режим, до спорів про врегулювання подібних правовідносин слід враховувати принцип невідчужуваності державної (публічної) власності, який є невід'ємним від поняття державна (належна народу України) власність.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Гостомельської селищної ради від 17 вересня 2010 року № 1425-55-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного рішення 12 жовтня 2010 року ОСОБА_3 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2, зареєстрований відділом Держкомзему у м. Ірпінь за № 79.

Відповідно до листа Управління Держземагентства у м. Ірпені від 16 квітня 2015 року за № 05-02/54 вартість 0,01 га нормативної грошової оцінки землі за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з урахуванням економіко-планувальної зони та коефіцієнту індексації станом на 2015 рік становить 1 396,30 грн.

Указом Президента України від 1 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський», його територію розширено на 6 462,62 га за рахунок земель Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд». Згідно пояснювальної записки та проектних матеріалів до вищевказаного Указу Президента, розширення зазначеного заказника відбулось за рахунок лісових земель КП «Святошинське лісопаркове господарство», в тому числі кварталу № 7, за рахунок якого відведено спірну земельну ділянку.

За інформацією Управління Держземагенства у м. Ірпені Київської області від 20 березня 2015 року, у період з 2009 року по 2011 рік на території Гостомельської селищної ради згідно з Державною статистичною звітністю за формою 6-зем площа земель запасу не змінювалася. При цьому, за відсутністю землевпорядної документації із зазначенням меж парку «Голосіївський», управління немає можливості надати інформацію про входження земельних ділянок з вказаними у листі кадастровими номерами до меж парку «Голосіївський» (в тому числі з кадастровим номером НОМЕР_2 згідно з запитом від 27 лютого 2015 № 05/1-378).

Також встановлено, що на момент відведення спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» та ВО «Укрдержліспроект» перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 7 Київського лісництва.

За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання «Укрдержліспроект» від 8 жовтня 2014 року спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20.06.1956 року №673 та рішення виконкому Київської міської ради від 7 серпня 1956 року № 1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управляння зеленої зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14 167 га, вказані землі передано без вилучення із Держлісфонду України. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 2715 від 17 грудня 2001 року на виконання рішення Київської міської ради від 2 жовтня 2001 року № 59/1493, Київське державне комунальне об'єднання зеленого будівництва «Київзеленбуд» перейменовано на Київське комунальне об'єднання зеленого будівництва та експлуатації «Київзеленбуд», а державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство - на КП «Святошинське лісопаркове господарство». Лісовпорядні роботи проводилися в 1945-1946, 1952-1959, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках.

Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості заявленого позову, проте відмовив в його задоволенні у зв'язку з тим, що першим заступником прокурора Київської області при зверненні до суду за захистом порушеного права держави в особі Кабінету Міністрів України пропущено строк позовної давності.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Нормою частини 3 статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини 3 статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі про застосування строків позовної давності, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, загальна позовна давність є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

В матеріалах справи відсутня заява будь-кого з відповідачів про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення, згідно вимог частини 3 статті 267 ЦК України.

При цьому, виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини 3 статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд першої інстанції за власною ініціативою не мав права застосувати позовну давність, а як наслідок відмовляти в задоволенні позову з цих підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 жовтня 2011 року було відмовлено в задоволенні позову заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» до Гостомельської селищної ради Київської області, відділу Держкомзему у м. Ірпені Київської області, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 7 червня 2012 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 жовтня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов заступника прокурора м. Києва задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Гостомельської селищної ради від 17 вересня 2010 року № 1425-55-V про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розміром 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1. Визнано недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_1 на земельну ділянку розміром 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1, виданий 12 жовтня 2010 року на ім'я ОСОБА_3

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2012 року Гостомельській селищній раді відмовлено у відкритті касаційного провадження у вказаній справі.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частині 1 цієї статті в редакції, яка діяла до 15 січня 2012 року (на час виникнення спірних правовідносин), зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 15 січня 2012 року, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

З огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності або іншого речового права держави, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України (у редакції чинній на час звернення до суду) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом, тощо.

Строк позовної давності має вираховуватись із моменту, коли особа дізналася, або могла дізнатися про порушення своїх прав. Разом з тим, суд всупереч вимог частини 1 статті 261 ЦК України не з'ясував, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду з позовом в інтересах держави, а також не з'ясував, коли саме Кабінету Міністрів України стало відомо про порушення державних інтересів щодо права власності на вищезазначені земельні ділянки.

Суд першої інстанції не встановив всіх обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, не з'ясував та не перевірив, з якого моменту Кабінет Міністрів України довідався або міг довідатися про порушення державних інтересів, та не врахував, що рішення суду, яким було визнано недійсним рішення селищної ради та державний акт на права власності на землю, набрало законної сили у червні 2012 року, а до суду з позовом про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння прокурор в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся у червні 2015 року.

Згідно із вимогами статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.»

Відповідно до статтей 76, 77 ЗК України (в редакції 1990 року) землями лісового фонду визнаються землі, вкриті лісом, а також не вкриті лісом, але надані для потреб лісового господарства. Землі лісового фонду використовуються за цільовим призначенням для ведення лісового господарства.

Як передбачено статтею 17 ЛК України, у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Статтею 55 ЗК України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до статті 56 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Статтями 7, 8 ЛК України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

Відповідно до статті 57 ЗК України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Частиною 1 статті 17 ЛК України встановлено, що у постійне користування ліси на землях саме державної власності, для ведення лісового господарства, без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Згідно із статтею 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, серед іншого, і розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини 9 статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, серед іншого і ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Обгрунтовуючи свій позов, перший заступник прокурора Київської області посилався на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, розташована на території об'єкту природно-заповідного фонду - національного природного парку «Голосіївський» та незаконно вибула із власності держави в особі Кабінету Міністрів України, у зв'язку з чим просив витребувати її з незаконного володіння ОСОБА_3

Встановлено, що земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_3 селищною радою з перевищенням повноважень, у зв'язку з чим рішення ради було визнано судом незаконним та скасовано, а державний акт, виданий на ім'я останнього, недійсним. Отже, земельна ділянка є власністю держави, а Кабінет Міністрів України є її розпорядником в силу вимог статтей 13, 149 ЗК України.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з положенням частини 1 та частини 3 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, серед іншого, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес Ад проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (статті 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Таким чином, оскільки Кабінет Міністрів України є власником земельної ділянки, яка вибула з володіння поза його волею, а відповідач користується нею без достатньої правової підстави, позов першого заступника прокурора Київської області підлягає до задоволення.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом неповно встановлено фактичні обставин справи, рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову першого заступника прокурора Київської області про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Відповідно до вимог статтей 141, 382 ЦПК України пропорційно задоволених позовних вимог з кожного з відповідачів стягується документально підтверджені судові витрати, понесені прокуратурою Київської області, а саме 1 378,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду про залишення позову без розгляду та 365,40 грн. - за подання апеляційної скарги на рішення суду, а всього - 1 743,40 грн.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку, площею 0,1000 га, з кадастровим номером НОМЕР_2, яка розташована по АДРЕСА_1

Стягнути з Гостомельської селищної ради Київської області та ОСОБА_3 на користь прокуратури Київської області по 871,70 грн. (вісімсот сімдесят одній гривні сімдесят копійок) сплаченого судового збору з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М.Кулішенко