ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року

м.Суми

Справа №592/3119/17

Номер провадження 22-ц/788/1363/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 червня 2018 року в складі судді Труханової Л.М., ухваленого у м. Суми, повне судове рішення складено - 16 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь суму коштів в розмірі 135000,00 грн, які безпідставно ним набуті, як відшкодування вартості проданого автомобіля марки ГАЗ, модель 33023-418, 2007 року виписку, тип ТЗ - загальний легковий вантажопасажирський - В, реєстраційний номер НОМЕР_1, а також вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги мотивує тим, що 31.03.2016 року між ним та відповідачем укладений усний договір про реалізацію належного йому вказаного транспортного засобу, тому в подальшому він звернувся до приватного нотаріуса та оформив довіреність строком на один рік на ім'я ОСОБА_3 на право розпорядження вказаним автомобілем. Протягом року відповідач повинен був викупити авто або здійснить продаж за обумовлену суму і віддати гроші позивачу. Позивач передав автомобіль відповідачу за декілька днів до складання довіреності, в належному робочому стані, оцінивши його в 5000 доларів США. Підозр щодо можливих неправомірних дій з боку ОСОБА_3 у позивача не виникло. У листопаді 2016 року позивач дізнався, що ОСОБА_3 вже продав автомобіль. Однак, в телефонному режимі запевнив, що не продавав автомобіль, а згодом перестав відповідати на його дзвінки. У грудні 2016 року позивач звернувся до відділу поліції з відповідною заявою. В ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_3 продав належний позивачу автомобіль, однак, як зазначав останній, що гроші після продажу автомобіля передав позивачу, тому перевірку за фактом вчинення відповідачем злочину було припинено. Однак ніяких грошей позивач не отримував, що і стало підставою звернення до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів на підставі ст. 1213 ЦК України.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.06.2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 35000,00 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 8000,00 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 1350,00 грн, а всього 44350,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що належних доказів в підтвердження того, що відповідач безпідставно отримав грошові кошти від позивача, в судовому засіданні здобуто не було, а показання позивача та свідків не є належними доказами. Крім того, відповідач володів автомобілем на правовій підставі (довіреність видана позивачем), що виключає застосування до даних правовідносин норми ст. 1212 ЦК України. Крім того, даною довіреністю не було визначено обов'язок щодо передачі довірителю грошових коштів, отриманих від продажу авто. Вказує, що стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн є необґрунтованим.

Також, з рішенням суду не погодився ОСОБА_1, подавши апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення в частині визначення розміру стягнення безпідставно набутих коштів та стягнути з відповідача на його користь 135000,00 грн.

Доводи скарги мотивує тим, що ним було доведено вартість автомобіля наданим ним розрахунком, який не був спростований відповідачем. При визначенні суми безпідставно набутих коштів, місцевий суд врахував вартість автомобіля відповідно до договору купівлі-продажу від 13.04.2016 року, однак ця ціна була визначена між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, а позивач таку ціну не погоджував.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, скаргу ОСОБА_1 задовольнити з підстав наведених в апеляційній скарзі позивача.

Стороною відповідача відзиву на апеляційну скаргу позивача не направлено.

Представник позивача апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити. Проти скарги відповідача заперечила.

Відповідач апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити. Проти скарги позивача заперечив. У судовому засіданні відповідач підтвердив, що фактино він купив у позивача автомобіль і повинен був сплатити йому 2000 доларів США, але оформлення продажу авто відбулось шляхом складання довіреності. На час продажу автомобіля відбувався його технічний огляд, оскільки автомобіль потребував ремонту. Оплату вартості ремонту здійснено ним.

Відповідно до п. 3 розділу ХIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних суддів у відповідних апеляційних округах.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 - задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відносини між учасниками справи виникли на підставі договору доручення, тому, враховуючи встановлення факту продажу відповідачем автомобіля за 35000,00 грн, останній, в силу ч. 1 ст. 1006 ЦК України, зобов'язаний повернути вказані кошти позивачу.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного.

Як вбачається із цивільної справи, що 31.03.2016 року ОСОБА_1 видав на ім'я ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність строк дії до 31.03.2017 року, за якою надав право останньому, зокрема, розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду чи ренту тощо) належний ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 автомобілем ГАЗ, модель 33023-418, 2007 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1, та експлуатувати його під час виконання повноважень. З метою виконання повноважень, ОСОБА_3 мав право, в тому числі, підписувати угоди про відчуження транспортного засобу, одержувати в результаті укладених угод гроші (а.с. 8).

Підстави позову мотивовані нормою ст. 1213 ЦК України.

13.04.2016 року ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0165/01/5146/2016, за яким було продано автомобіль марки ГАЗ, модель 33023-418, 2007 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1, ОСОБА_5 за 35000,00 грн (а.с. 114, 115, 138,139).

Також встановлено, що за фактом заяви ОСОБА_1 щодо передачі ним вказаного автомобіля ОСОБА_3 та не повернення останнім коштів, Сумським відділом поліції було проведено перевірку, в ході якої встановлено, що ОСОБА_3, як він пояснив, після продажу автомобіля грошові кошти в сумі 1500,00 доларів США він повернув ОСОБА_1 Висновком від 27.12.2016 року перевірку за даним фактом припинено (а.с. 9).

Підставами позовних вимог ОСОБА_1 є відшкодування ОСОБА_3 вартості безпідставно отриманого майна, а саме автомобіля, який було відчужено у результаті укладання останнім договору купівлі-продажу, відповідно до положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, а статтею 1213 цього Кодексу врегульовано порядок повернення безпідставно набутого майно в натурі чи відшкодування його вартості у разі неможливості його повернення в натурі.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини.

Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання).

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

За правилами ст. ст. 1006, 1007 ЦК України повірений зобов'язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення, а довіритель зобов'язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв'язку з виконанням доручення.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, позивач за довіреністю від 31.03.2016 року уповноважив відповідача, зокрема, розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду чи ренту тощо) належним йому автомобілем, в тому числі, підписувати угоди про відчуження транспортного засобу, одержувати в результаті укладених угод гроші.

Отже, відповідач одержав від позивача майно (автомобіль) за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

За таких обставин, ураховуючи, що доказів визнання укладеного правочинну недійсним або його розірвання не надано, суд першої інстанції правильно прийшов до про безпідставність посилань позивача на те, що спірний автомобіль вважається отриманим відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212, 1213 ЦК України, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог. У разі ж виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.3 постанови №5 від 7.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно визнав характер спірних правовідносин, в порушення ст.ч.1 ст. 11 ЦПК України вирішив спір по суті, застосувавши норми матеріальних законом, якими регульовані інші правовідносин - доручення, чим вийшов за межі позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять заяв позивача про зміну підстав позову.

Таким чином, рішення суду першої інстанції, через порушення судом норм процесуального права, відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 2025,00 грн у відшкодування фактично понесених судових витрат за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 червня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2025,00 грн у відшкодування фактично понесених судових витрат за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2018 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: В.І. Криворотенко

О.І. Собина