Справа № 513/1022/18
Провадження № 2-о/513/108/18
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року

Саратський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Тончевої Н.М.,

при секретарі Коржан О.В.,

розглянувши в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Сарата цивільну справу за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, заінтересовані особи : Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

Заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з заявою, в якій просять встановити факт, що їх вимушене переселення у квітні та травні 2015 року відповідно, з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Заява обґрунтовується тим, що ОСОБА_1, народилася 01.08.1959 року в с. Уравкута Камишинського району Кустанайської області, Казахстан.

04 березня 1985 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем селища Новоайдар Новоайдарського району Луганської області, Україна. Разом вони були зареєстровані та проживали в ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: вул. Нафтовиків, буд. 2.

ОСОБА_2 на праві приватної власності володіє будинком, що розташований за адресою: Луганська область, с. Хрящувате, вул. Нафтовиків, буд. 2, що підтверджується договором купівлі-продажу №2-284 від 25.08.1994 року та державним актом на право власності землю серії ЛГ № від 08.04.1996 року.

На підставі довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 12.12. 2017 року серії 12 ААА №888854 ОСОБА_2 було встановлено другу групу інвалідності (безстроково) .

У квітні 2015 року ОСОБА_1, була вимушена переміститись з місця її постійного проживання на тимчасово окупованій території Луганської області до с. Кулевча Саратського району Одеської області, вул. Кваши, буд. 24, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.05.2015 року №.

У травні 2015 року ОСОБА_2, був вимушений переміститись з місця його постійного проживання на тимчасово окупованій території Луганської області до с. Кулевча Саратського району Одеської області, вул. Кваши, буд. 24, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 03.06.2015 року №.

Вказані вище довідки, що видані їм, як внутрішньо переміщеним особам, були дійсними на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щ посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015 року № 921-УІ1І, тобто станом на 13.01.2016 року, та відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діють безстроково.

Встановлення юридичного факту - вимушеного переселення з окупованої території України задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободі, особистим правам на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, прав на судовий захист на окупованій території саме у результаті збройної агресії Російської Федерації - породжуватиме для них юридичні наслідки, зокрема виникнення прав та обовязків, передбачених Конвенцією про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, іншими нормами національного та міжнародного права.

З урахуванням викладеного заявники вимушені були звернутися до суду з вказаною заявою.

Заявниця ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, на розгляд суду від неї надійшло клопотання з проханням розглянути справу за її відсутністю, на своїх вимогах наполягає (а.с.145).

Заявнк ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, на розгляд суду від нього надійшло клопотання з проханням розглянути справу за його відсутністю, на своїх вимогах наполягає (а.с.146).

Представник заявників за довіреністю ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, на розгляд суду від неї надійшло клопотання з проханням розглянути справу за її відсутністю, на вимогах заявників наполягає (а.с.147).

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з'явився, про дату, і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням про отримання судової повістки (а.с.139), про причини неявки свого представника суду не повідомив, заперечення на заяву не подав.

Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням про отримання судової повістки (а.с.138), про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав.

Оскільки сторони в судове засідання не зявились, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується копією її паспорта серії ЕМ №131530, виданого Краснодонським РВ УМВС України в Луганській області 07 квітня 1999 року (а.с.14-18).

ОСОБА_1 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженець селища Новоайдар Новоайдарського району Луганської області, зареєстрований в будинку №2 по вулиці Нафтовиків села Хрящувате Краснодонського району Луганської області, що підтверджується копією його паспорта серії ЕК №228307, виданого Краснодонським РВ УМВС України в Луганській області 24 липня 1996 року (а.с.19-24).

ОСОБА_2 на праві приватної власності володіє будинком, що розташований за адресою: Луганська область, с. Хрящувате, вулиця Нафтовиків, будинок №2, що підтверджується договором купівлі-продажу №2-284 від 25.08.1994 року (а.с.25-28) та державним актом на право власності землю серії ЛГ № від 08.04.1996 року (а.с.29-30).

На підставі довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 12.12. 2017 року серії 12 ААА №888854 ОСОБА_2 було встановлено другу групу інвалідності (безстроково) (а.с.31-32).

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14 травня 2015 року № (а.с.33), яка видана Управлінням соціального захисту населення Саратської районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_1 була вимушена переміститися з села Хрящувате Краснодонського району Луганської області до села Кулевча Саратського району Одеської області. Вказаною довідкою посвідчено лише факт її вимушеного переселення, однак відомості щодо причин переселення відсутні.

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 03 червня 2015 року № (а.с.34), яка видана Управлінням соціального захисту населення Саратської районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_2 був вимушений переміститися з села Хрящувате Краснодонського району Луганської області до села Кулевча Саратського району Одеської області. Вказаною довідкою посвідчено лише факт його вимушеного переселення, однак відомості щодо причин переселення відсутні.

Заявники звернулись до суду із заявою про встановлення юридичного факту, що їх вимушене переселення у квітні та травні 2015 року відповідно, з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Метою встановлення такого факту є визначення статусу заявників як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту законодавством України не передбачено.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, які перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У ч.1 ст. 4, ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена Постановою форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.

У ст.55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом ч.2 ст.4 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

У ч.4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129).

У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130).

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов'язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов'язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132).

Згідно з ч.1 та п. 5 ч. 2 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч.2 ст. 315 ЦПК України , у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Таким чином, встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Луганської області, відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для нього.

Тобто, у разі відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник буде позбавлений права на встановлення причини його внутрішнього переселення.

Враховуючи викладене, на підставі аналізу зазначених положень закону, суд визначив підстави для висновку про те, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав та свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до конституційних норм; право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя.

Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення заявника з частини окупованої Російською Федерацією території село Хрящувате, Краснодонський район , Луганська область, Україна, то суд виходить з наступного.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянами України, що встановлено судом, були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_4. До початку окупації в 2014 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як повноправні громадяни своєї країни, мали власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в селі Хрящувате Краснодонського району Луганської області, а тому у 2015 році, внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України, вони змушені були переїхати до села Кулевча Саратського району Одеської області, залишивши житло у селі Хрящувате Краснодонського району Луганської області, змінивши власний побут та спосіб життя.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 переселились з території Луганської області задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободі, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, висловлення власної думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановлення такого юридичного факту заявникам потрібно для визначення їх статусу як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Те, що факт, який просять встановити заявники, належить до повноважень відповідних державних органів, які у нормативно-правових актах цей факт встановили, і те, що цей факт є загальновідомим, лише підтверджує те, що заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки заявники довели, що від встановлення цього юридично- значимого для них факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії Російської Федерації вимушено беруть участь.

Незважаючи на те, що одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне.

По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред'явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.

По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абз. 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права.

У ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч. 1 та ч. 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя».

Необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі. Судом вчасно надіслались на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідні листи.

Представник Російської Федерації у судових засіданнях участі не брав, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення цієї справи, не заявляв.

Така ж правова позиція щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в іншому судовому рішенні, постановленому за результатами перегляду цивільної справи № 363/2981/16-ц. Підстав відступити від такого висновку за правилами ст. 403 ЦПК України під час розгляду цієї справи не встановлено.

Суд також враховує правову позицію Верховного Суду по аналогічних справах, викладену у постановах від 14 березня 2018 року по справі № 363/2981/16-ц (провадження №61-4043 св 18), від 7 березня 2018 року по справі № 759/759/17 (провадження № 61-3786св18), від 06 червня 2018 року по справі № 428/13977/16-ц (провадження № 61-3831 св 18), від 21 березня 2018 року по справі № 417/3852/17 (провадження № 61-4150св18) та ін.

Враховуючи викладене, заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 1-2, 4, 5, 10, 11-13, 19, 43, 49, 76-82, ч.1 ст. 223, 258-259, 263-264, 265, 268, 294, 315, 319, 352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, заінтересовані особи : Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити повністю.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 у квітні 2015 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 у травні 2015 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Саратський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Тончева