Справа № 127/3230/18
Провадження № 22-ц/772/1738/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 рокуСправа № 127/3230/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О.С. (суддя доповідач), суддів: Ковальчука О.В., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

представник позивача адвокат ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник відповідачів адвокат ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, подану їх представником адвокатом ОСОБА_8, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у складі судді Антонюка В. В. 20 червня 2018 року у м. Вінниці (дата складання повного тексту рішення у справі відсутня),

встановив:

В лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення, встановлення порядку користування житловими приміщеннями, за яким просив:

1. Усунути перешкоди в користуванні належного йому та відповідачам на праві спільної власності квартирою № 37 в будинку № 33А по вул. Радіона Скалецького в м. Вінниці шляхом вселення його та зобовязати ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не чинити перешкод в користуванні квартирою в майбутньому;

2. Встановити між співвласниками такий порядок користування квартирою з подальшим відкриттям окремих особистих рахунків:

- виділити йому в користування кімнату площею 15, 8 кв.м.;

- залишити у спільному користуванні ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кімнату площею 11,0 кв.м., кімнату площею 22,2 кв.м. з балконом 1,8 кв.м. та кімнату площею 8,1 кв.м, а всього жилої площі 41,3 кв.м.;

- кухню площею 9,4 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,5 кв.м., коридор площею 17,3 кв.м. залишити у суспільному користуванні усіх співвласників квартири, пропорційно до їх часток у праві спільної часткової власності на квартиру (по ? ідеальній частці кожного із перерахованих приміщень за кожним із співвласників квартири).

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в травні 1994 року його сімя (він та відповідачі) отримала право на вселення у спірну квартиру. Він є основним квартиронаймачем і на його імя відкритий особовий рахунок № 310511 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Житлово експлуатаційне обєднання» (далі ТОВ ЖЕО). З 2010 року ОСОБА_5 почала чинити перешкоди йому у користуванні квартирою, змінила замки, перестала допускати у це жиле приміщення. В 2015 році шлюб між ним та ОСОБА_5 було розірвано. На тепер в спірній квартирі проживає лише ОСОБА_5, але він доступу до неї не має.

Квартира має жилу площу 57,1 кв.м, загальну площу 89,1 кв.м., складається з чотирьох ізольованих кімнат: кімната площею 22,2 кв.м з балконом 1,8 кв.м, кімната площею 11 кв.м, кімната площею 15,8 кв.м, кімната площею 8,1 кв.м, кухня площею 9,4 кв.м, вбиральня площею 1,0 кв.м, ванна кімната площею 2,5 кв.м., коридор площею 17,3 кв.м.

На ? частку кожного співвласників квартири припадає 14,275 кв.м. жилої площі (з розрахунку: 57,1 кв.м : 4 = 14, 275 кв. м).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2018 року позов задоволено частково.

Вирішено:

- усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні належною йому, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності квартирою № 37 в будинку № 33А по вул. Р. Скалецького в м. Вінниці шляхом вселення ОСОБА_3;

- встановити порядок користування квартирою №37, що розташована по вул. Р. Скалецького 33А, в м. Вінниці між співвласниками наступним чином:

- виділити в користування ОСОБА_3 кімнату площею 15,8 кв.м.;

- залишити у спільному користуванні ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кімнату площею 11,0 кв.м., кімнату площею 22,2 кв.м. з балконом 1,8 кв.м. та кімнату площею 8,1 кв.м, а всього жилої площі 41,3 кв.м.;

- кухню площею 9,4 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,5 кв.м., коридор площею 17,3 кв.м. залишити в спільному користуванні усіх співвласників квартири, пропорційно до їх часток у праві власності на квартиру ( по ? ідеальній частці кожного із перерахованих приміщень за кожним із співвласників квартири).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що права ОСОБА_3, як співвласника квартири щодо володіння та користування належною йому частиною квартири відповідно до його частки у праві спільної часткової власності порушені та підлягають захисту у спосіб, визначений позивачем, а саме шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку користуванням квартирою.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції відповідачі через свого представника адвоката ОСОБА_8 подали на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просили скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалися на те, що суд першої інстанції безпідставно виділив у користування позивача кімнату площею 15,8 кв.м., що перевищує ідеальний розмір частки кожного із співвласників квартири, яка до того ж фактично не існувала на час вирішення справи у звязку із реконструкцією квартири. Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у спірній квартирі не проживають, а тому не можуть відповідати за позовом про усунення перешкод у користуванні нею. Суд не взяв до уваги, що ОСОБА_3 добровільно залишив квартиру після укладення в липні 2016 року шлюбу з ОСОБА_9

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Частиною першою статті 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пункту 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди , у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, справа підлягає апеляційному розгляду Апеляційним судом Вінницької області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває Вінницький міський суд Вінницької області.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є співвласниками (по 1/4 частці кожен) квартири за № 37 по вул. Р. Скалецького, 33А у м. Вінниці (а. с. 94).

Згідно з технічним паспортом квартира має жилу площу 57, 1 кв.м, загальну площу 89,1 кв.м. і складається з чотирьох ізольованих кімнат: кімната площею 22, 2 кв.м з балконом 1,8 кв.м, кімната площею 11 кв. м, кімната площею 15,8 кв. м, кімната площею 8,1 кв.м., а також кухні площею 9,4 кв. м, вбиральні площею 1,0 кв.м, ванної кімнати площею 2, 5 кв.м., коридору площею 17,3 кв.м. (а. с. 8).

Відповідно до довідки ТОВ ЖЕО № 7572 від 25 жовтня 2017 року в кватирі зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 10).

З відповіді Вінницького відділу поліції від 08 грудня 2017 року видно, що ОСОБА_3 звертався до органів поліції з приводу того, що ОСОБА_5 протиправно не надає йому документів на спірну квартиру (а. с. 13).

Згідно з актом № 15 від 10 січня 2018 року, підписаним жителями будинку № 33А по вул. Р. Скалецького у м. Вінниці ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, підписи яких посвідчено директором ТОВ ЖЕО, колишня дружина та діти ОСОБА_3 змінили замки і не допускають його до квартири (а. с. 14).

Такий самий акт про те, що після тривалої відсутності ОСОБА_5, повернувшись до квартири змінила замок вхідних дверей і не допускає ОСОБА_3 був складений тими ж особами ще 04 вересня 2010 року (а. с. 16).

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (частина перша статті 357 ЦК України).

У відповідності до частин першої, третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як розяснено у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вирішуючи спір про визначення порядку користування житловим приміщенням, що належить особам на праві спільної часткової власності, суд повинен перевірити, яка частина житлової площі належить кожному із співвласників, встановити ідеальну частку кожного із них, з'ясувати, чи можливо виділити ці частки їм у користування та чи відповідає частка, виділена кожному із співвласників, його частці у спільному майні та чи не порушуються при цьому права співвласників на їхні частки у спільному майні.

Отже, встановивши, що позивач є власником ? частки спірної квартири, але не може нею користуватись, тому що відповідачі, зокрема ОСОБА_5 не допускають його до цього жилого приміщення, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що його право користування цим нерухомим майном підлягає захисту шляхом вселення в спірну квартиру та встановлення порядку користування квартирою, за яким у користування ОСОБА_3 виділяється кімната найбільш наближена за площею до ідеальної частки кожного із співвласників.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недоведеності факту чинення відповідачами перешкод позивачу у користуванні квартирою, тому що, всупереч приписам частини першої статті 81 ЦПК України, жодних доказів на спростування цієї обставини, підтвердженої позивачем належними, допустимими і достовірними письмовими доказами, зокрема актами від 04 вересня 2010 року та 10 січня 2018 року та листом Вінницького відділу поліції від 08 грудня 2017 року, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, вони не надали.

Крім того, про наявність спору щодо користування квартирою свідчить і позиція усіх відповідачів, в тому числі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо предмета спору.

Не заслуговують на увагу і доводи про порушення прав відповідачів у звязку із виділенням у користування позивача кімнати площею 15,8 кв.м., через перевищення жилої площі, що відповідає ідеальній частці кожного зі співвласників, оскільки сторони у справі визнали, що у спірній квартирі проживає лише ОСОБА_5, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7, не дивлячись на реєстрацію в цій квартирі, мають окреме житло (що не підлягає доказуванню в силу приписів частини другої статті 82 ЦПК України), а тому вважати, що такий порядок користування порушує їхнє право користування квартирою суд першої інстанції не мав. Як не має підстав вважати, що цей порядок порушує і право користування ОСОБА_5, у користуванні якої фактично залишились решта три жилих кімнати квартири.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що виділена у користування ОСОБА_3 кімната була демонтована у звязку із реконструкцією квартири, то вони також не заслуговують на увагу, тому що не підтверджуються жодними доказами. Апеляційний суд відхиляє посилання відповідачів на відмову позивача здійснити оплату технічної інвентаризації квартири, оскільки встановлений статтею 12 ЦПК України основоположний принцип цивільного судочинства принцип змагальності сторін вимагає аби обставини справи доводила саме та сторона, яка на них посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, оскільки позивач на підтвердження технічної характеристики квартири надав копію технічного паспорту із зазначенням, в тому числі цієї кімнати, то саме відповідачі повинні були довести фак її демонтажу.

Доводи ж про те, що факт демонтажу кімнати визнавав позивач спростовуються технічним записом судового засідання.

Таким чином, апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на підставі повно встановлених обставин справи, яким відповідають висновки суду, без порушення норм процесуального чи неправильного застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, подану їх представником адвокатом ОСОБА_8 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст постанови складнено 25 вересня 2018 року)

Головуючий О.С. Панасюк

Судді: О.В. Ковальчук

ОСОБА_13