Справа № 308/3607/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 вересня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Джуги С.Д.

суддів - Мацунича М.В., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, ухвалене 30 березня 2018 року суддею Дергачовою Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Приватний нотаріус Ужгородського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання іпотечного договору недійсним та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила : іпотечний договір від 31.03.2008 року, укладений між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3 та спадкодавцем позивача ОСОБА_5 на забезпечення зобов'язань за кредитним договором KF48156 від 31.03.2008року визнати недійсним, застосувавши наслідки його недійсності; зобов'язати ПАТ «ВіЕс Банк» передати позивачу раніше отримані згідно акту приймання-передачі від 31.03.2008 року оригінали наступних документів: свідоцтво право власності на нерухоме майно від 01.07.2004 року НОМЕР_1, витяг реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.04.2004 року №4031893, державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_2 виданий 16.07.2002 року Кам'яницькою сільською радою, технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна номер від 13.03.2008 року виготовлений Ужгородським РКП БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна.

Позов мотивовано тим, що 31.03.2008 року між відповідачами ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір KF48156 про надання ОСОБА_3 38000 дол. США, еквівалент становить 191900,00 гривень, що підтверджується кредитним договором №KF48156 від 31.03.2008 року та заявою про видачу готівки №1479_76 від 31.03.2008 року, а також витягом зі статуту ПАТ «ВіЕс Банк» у новій редакції.

Також 31.03.2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» і ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з метою забезпечення зобов'язань у особі відповідача ОСОБА_3 був укладений оспорюваний іпотечний договір, згідно з яким були передані в іпотеку ПАТ «ВіЕс Банк» належне на праві власності ОСОБА_5 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку загальною площею 72,5кв.м - літера А, літня кухня - літер Б, сарай - літера В, сарай - літера Г, сарай - літера Д, вбиральня - літера Е, гараж - літера Ж, сторожа - літера №, споруди - літера І - вартістю 139321,00 гривень та земельну ділянку №1 площею 0,08га кадастровий номер НОМЕР_3 вартістю 63832,00 гривень. Загальна вартість предмета іпотеки склала 63832 та 139321 разом 203153,00 гривень.

У зв'язку з іпотечним договором Банк отримав на відповідальне зберігання оригінали правовстановлювальних документів на предмет іпотеки, а саме: свідоцтво про право гласності на нерухоме майно від 01.07.2004 року НОМЕР_4, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.04.2004 року №4031893, державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_2 виданий 16.07.2002 року Кам'яницькою сільською радою, технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна номер від 13.03.2008 року, - про що складений акт від 31.03.2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року іпотекодавець ОСОБА_5 померла. Згідно із заповітом від 19 грудня 2002 року іпотекодавець ОСОБА_5 заповіла належне їй майно, в тому числі вищезгаданий житловий будинок та земельну ділянку, яка є предметом іпотеки, позивачці дошлюбне прізвище якої було «ОСОБА_5» та яка внаслідок шлюбу прийняла прізвище чоловіка «ОСОБА_5», що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_5 від 25.09.2011 року.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_5 приватним нотаріусом Савчин Н.І. 1 червня 2013 року зареєстрована спадкова справа номер 54592216, що підтверджується витягом номер 34231094 від 11.06.2013 року.

Як єдиний спадкоємець за померлою, станом на 23.03.2015 року, позивач не в змозі оформити свої спадкові права, через те, що відповідач не передає документів, ані спадкодавцю, ані нотаріусу, яка веде спадкову справу, навіть незважаючи на вимогу приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу від 23.03.2015 року №28/02-14.

15.09.2014 року Банк подав позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, і з позовної заяви у справі № 308/12050/14-ц та внаслідок ознайомлення із матеріалами цієї справи, позивач дізналася про те, що вказаний вище іпотечний договір укладений та підписаний від імені ОСОБА_5 відповідачем ОСОБА_3, яка одночасно являється позичальником за вищевказаним кредитним договором KF48156 - тобто представником, яка діяла у своїх інтересах, що суперечить положенням частини 3 статті 238 ЦК України. Отже, позивач вважає, що такий договір іпотеки є недійсним, як такий, що суперечить вимогам ЦК України ст. 203 частини 1 та 2, і посвідчений нотаріально всупереч положеннями частини 3 статті 209 ЦК України, якими визначено, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

З врахуванням наведеного позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 березня 2018 року в задоволенні заявленого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, просить дане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про порушення вимог ч.3 ст. 238 ЦК України при укладенні оспорюваного іпотечного договору, однак безпідставно застосував до спірних правовідносин позовну давність за заявою Банку, при цьому відповідач ОСОБА_3 не вказувала на застосування позовної давності та визнала позов, та не вмотивував своє рішення в частині вирішення вимог про повернення оригіналів документів.

В іншій частині рішення суду ніким не оскаржено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що апеляційну скаргу визнає, з обставинами, вказаними апелянтом в апеляційній скарзі і їх правовою оцінкою апелянтом погоджується та їх підтверджує.

Відповідач ОСОБА_3 допитана в суді апеляційної інстанції за її згодою як свідок пояснила, що вона з Банком уклала кредитний договір та отримала кошти за договором для здійснення ремонту будинку за адресою: АДРЕСА_1, в якому вона проживала разом з матір'ю ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_1 В забезпечення виконання зобов'язань за даним договором був укладений іпотечний договір, за яким ОСОБА_5 в іпотеку було передано вказаний будинок. В даному договорі вона діяла від власного імені і від імені ОСОБА_7 та підписала його від власного імені та імені ОСОБА_5 Також між Банком і нею та донькою ОСОБА_1 був укладений договір поруки, однак даний договір донька підписала, не читаючи його. Одночасно на вимогу Банку нею було передано документи на вказаний будинок та земельну ділянку. Її донці було відомо, що вказаний будинок переданий в іпотеку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строки позовної давності.

З такими висновками погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на законі.

Матеріалами справи встановлено, що 31.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон банк», правонаступником якого відповідно до Статтуту є ПАТ«ВіЕс Банк», та ОСОБА_3, був укладений кредитний договір KF 48156, за умовами якого останній був наданий кредит у розмірі 38 000 дол.США строком на 15 років - до 30.03.2023 року під 12,5% річних.

Банк виконав свої зобов'язання та надав ОСОБА_3 відповідні грошові кошти у гривневому еквіваленті, що підтверджується заявою про видачу готівки №1479_76 від 31.03.2008 року.

31.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон банк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_5, з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором від 31.03.2008 року № KF 48156 був укладений оспорюваний іпотечний договір, згідно з яким були передані в іпотеку банку належне на праві власності ОСОБА_5 домоволодіння за адресою: Ужгородський район, територія Кам'яницької сільської ради, що складається з житлового будинку загальною площею 72,5 кв.м, житловою площею 57,38 кв.м.,що на плані значиться літерою А, літня кухня - літера Б, сарай - літера В, сарай - літера Г, сарай - літера Д, вбиральня - літера Е, гараж - літера Ж, сторожа - літера №, споруди - літера І, та земельну ділянку №1 площею 0,08га кадастровий номер НОМЕР_3 із цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку.

У зв'язку з укладенням іпотечного договору ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_3, передала банку за актом від 31.03.2008 року на зберігання оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно: свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 01.07.2004 року серії НОМЕР_6, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.04.2004 року № 4031893 (реєстраційний номер 6439777), технічний паспорт Ужгородського районного БТІ, реєстраційний номер 104 від 13.03.2008 року; державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_7 від 16.07.2002 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року іпотекодавець ОСОБА_5 померла - дана обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_8 від 25.03.2013 року.

Згідно із заповітом від 19 грудня 2002 року іпотекодавець ОСОБА_5 заповіла належне їй майно, в тому числі вищезгаданий житловий будинок та земельну ділянку, яка є предметом іпотеки, позивачці дошлюбне прізвище якої було «ОСОБА_5» та яка внаслідок шлюбу прийняла прізвище чоловіка «ОСОБА_5», що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_9 від 25.09.2011 року.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_5 приватним нотаріусом Савчин Н.І. 1 червня 2013 року зареєстрована спадкова справа номер 54592216 - дана обставина підтверджується витягом номер 34231094 від 11.06.2013 року.

Як єдиний спадкоємець за померлою, станом на 23.03.2015 року, позивач не в змозі оформити свої спадкові права, через те що відповідачі не передає оригінали правовстановлюючих документів, ані спадкодавцю, ані нотаріусу, яка веде спадкову справу, навіть незважаючи на вимогу приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу від 23.03.2015 року №28/02-14.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладенні спірного іпотечного договору 31.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон банк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_5, мали місце порушення ч. 3 ст. 238 ЦК України, оскільки вказаний правочин від імені ОСОБА_5, був вчинений особою, яка її представляє - ОСОБА_3 у своїх інтересах, оскільки саме ОСОБА_3 є позичальником за кредитним договором від 31.03.2008 року № KF 48156, у забезпечення виконання зобов'язань за яким, був укладений спірний іпотечний договір.

Дані обставини справи не оспрюються сторонами, оскільки в апеляційній скарзі апелянтом зазначено, що суд першої інстанції цілком правомірно встановив наявність порушень вимог ч.3 ст. 238 ЦК України при укладенні договору іпотеки від 31.03.2008 року, іншими особами, які беруть участь у справі, рішення суду першої інстанції не оскаржено, а тому вони не є предметом перевірки судом апеляційної інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про пропущення позивачем строку позовної давності, з цього приводу апеляційний суд констатує наступне.

Згідно з ч.3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства,зокрема є: верховенство права, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 та ч.4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність тісно пов'язана із принципом правової визначеності (principle of legal certainty), який, у свою чергу, є одним із фундаментальних аспектів верховенства права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Обґрунтовуючи заявлений позов про визнання недійсним іпотечного договору від 31.03.2008 року позивач ОСОБА_1 вказує на те, що даний іпотечний договір укладений та підписаний від імені ОСОБА_5 другим відповідачем - ОСОБА_3, яка одночасно являється позичальником за вищевказаним кредитним договором KF48156 - тобто представником, яка діяла у своїх інтересах, що суперечить положенням частини 3 статті 238 ЦК України, вона дізналася лише 15.09.2014 року - із позовної заяви ПАТ «ВіЕс Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки у справі № 308/12050/14-ц та внаслідок ознайомлення із матеріалами цієї справи.

Суд першої інстанції правильно встановив, що 31.03.2008 року між ВАТ «Електрон банк» та громадянками ОСОБА_8, позивачем у цій справі, і ОСОБА_3, другим відповідачем у цій справі, був укладений договір поруки у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 31.03.2008 року № KF 48156. У подальшому, 20.03.2009 року сторонами договору поруки була підписана додаткова угода до договору поруки від 31.03.2008 року № РО 93332, що свідчить про той факт, що позивач - ОСОБА_8 була обізнана із змістом кредитного договору від 31.03.2008 року № KF 48156, п. 2.1 якого чітко визначено, що виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором забезпечується: іпотекою домоволодіння, загальною площею 72,5 кв.м., житловою площею 57,8 кв.м., та земельної ділянки площею 0,08 га, які належать ОСОБА_5, знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, згідно іпотечного договору; порукою фізичної особи - ОСОБА_8, згідно договору поруки. Таким чином, позивач знала про укладення спірного іпотечного договору ще у день його укладення(31.03.2008року), а не 15.09.2014 року після ознайомлення із матеріалами справи, як вона про це стверджує.

Судом першої інстанції також правильно зазначено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є мамою та донькою, які спільно укладали зазначені договори, відтак були чітко обізнані про їх зміст та наслідки укладення, ще з дати їх укладення - 31.03.2008 року. В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3, допитана як свідок, також ствердила, що ії донька підписала договір поруки, однак не читала його.

З позовом позивачка ОСОБА_1 звернулася у квітні 2016 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності.

Відповідно до ч.ч. 2-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач ПАТ «ВіЕс Банк» подав заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин (а.с.76), а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у заявленому позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги даних висновків не спростовують, ґрунтуються на припущеннях і неправильній оцінці юридичних фактів, які суд першої інстанції правильно встановив і дав їм вірну правову оцінку.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляції, що суд першої інстанції не досліджував оригіналів договору поруки від 31.03.2008 року та додаткової угоди до договору поруки від 20.03.2009 року, оскільки з матеріалів справи вбачається, що копії даних договорів до матеріалів справи долучено представником ПАТ «ВіЕс Банк» разом із письмовою заявою про застосування позовної давності від 10.08.2016 року, факт укладення даних договорів ніхто з сторін не заперечував, навпаки відповідач ОСОБА_3, допитана як свідок в суді апеляційної інстанції, підтвердила підписання позивачем ОСОБА_1 договору поруки.

Окрім того, в ч.4 ст.65 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент подання ПАТ «ВіЕс Банк» вказаних договорів (11.08.2016 року), зазначено, що письмові докази, як правило подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Аналогічні положення зазначені в п.6 ст. 95 ЦПК України.

З матеріалів справи не вбачається, що позивач (представник позивача) заявляли суду клопотання про витребування оригіналів вказаних письмових доказів. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду (ч.2 ст. 13 ЦПК України).

Не заслуговують на увагу також посилання в апеляції, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника позивача від 16.03.2017 року про витребування від ПАТ «ВіЕс Банк» належно засвідченої копії положення про кредитування банку чинного на 31.08.2008року та в редакціях, які діяли впродовж терміну дії кредитного договору від 31.03.2008 року, а також інших регулятивних та нормативних документів, що визначають процедуру та порядок укладення кредитного договору, копії рішення кредитного комітету щодо укладення кредитного договору від 31.03.2008 року, оскільки дані документи, виходячи із предмету і підстав позову, не мають жодного правового значення для вирішення даної справи.

Відносно доводів апеляції, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у позовних вимогах щодо зобов'язання Банку передати позивачу отримані згідно акту приймання - передачі від 31.03.2008 року документи, апеляційний суд констатує наступне.

Відповідно до ч.1ст. 11 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент подання позову (квітень 2016 року) та ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Матеріалами справи встановлено, що у зв'язку з укладенням оспорюваного іпотечного договору 31.03.2008 року, ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_3, передала банку за актом від 31.03.2008 року на зберігання оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Зі змісту поданого позивачем позову, предмету і підстав позову вбачається, що позовні вимоги про зобов'язання банку про повернення вказаних документів, позивач обґрунтовує виключно укладенням оспорюваного іпотечного договору і наслідками, які пов'язані з недійсністю оспорюваного правочину, інших підстав і відповідного обґрунтування щодо даних вимог, позивачем в позовній заяві не наведено, і відповідно вони не могли бути предметом розгляду.

Оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання недійсним іпотечного договору, то правомірно відмовив і в задоволенні похідних вимог про повернення вказаних документів.

З врахуванням наведеного рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

За таких обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд ,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,- залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 27 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: