Справа № 201/5820/18
Провадження № 2/201/2026/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Сидоренко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики,

В С Т А Н О В И В:

30.05.2018р. ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (а.с. № 3 - 8).

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у період з січня по травень і з вересня по листопад 2017р. вона передала ОСОБА_2 кошти в загальній сумі 1 886 грн. на сплату комунальних платежів. Строк повернення коштів не обумовлений, а тому кошти мають бути повернуті протягом тридцяти днів від дня предявлення вимоги. Позивачка попросила відповідача повернути їй кошти 01.12.2017р., проте до цього часу кошти не повернуті.

Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, просить стягнути з відповідача основний борг в сумі 1 886 грн., три проценти річних в сумі 21 грн., інфляційні витрати в сумі 98 грн.07коп., а всього 2 005 грн.07коп.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 04.07.2018р. відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін відповідно до положень ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України (а.с. № 22).

Ухвалою суду від 25.09.2018р. (постановленою без виходу до нарадчої кімнати) позивачці відмовлено у задоволенні заяви від 30.05.2018р. про виклик і допит свідків з огляду на положення ст. 78 ЦПК України (допустимість доказів) (а.с. № 28).

Позивачка в судові засідання по справі, які призначалися на 25.09.2018р. та 06.11.2018р., не зявилася, про дату місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с. № 30).

Про причини неявки в судове засідання 06.11.2018р. суду не повідомила, незважаючи на те, що судова повістка від 25.09.2018р. містила, крім дати чергового засідання, й інформацію особисто для позивачки надати суду для огляду оригінали розписок, копії яких вона долучила до позову (а.с. № 29, 30).

Раніше, а саме 04.07.2018р. надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. № 6).

Відповідач в судові засідання, призначені на 25.09.2018р. і на 06.11.2018р. повторно не зявився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом (а.с.№ 21). Двічі до суду поверталося поштове повідомлення про вручення судових повісток 06.09.2018р. (на 25.09.2018р.) та 19.10.2018р. (на 06.11.2018р.) відповідно.

Крім того, про дату судового засідання 06.11.2018р. відповідача було повідомлено шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада» (а.с. № 32).

З урахуванням положень ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання справи (а.с. № 26, 31).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України ухвалити у справі 06.11.2018р. рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Підстав для винесення по справі заочного рішення у цій справі не має, оскільки немає сукупності умов для винесення заочного рішення, яка передбачена ст. 280 ЦПК України, в нашому випадку немає згоди позивачки на винесення по справі заочного рішення ні по тексту позову, ні в заяві до суду від 04.07.2018р. (вимоги п.4 ч.1 ст. 280 ЦПК України).

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі докази у справі відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Як встановлено судом відповідачем були надані позивачці розписки.

В матеріалах справи наявні тільки копії цих розписок. Як зазначалось вище, позивачка не надала оригінали розписок суду для огляду, незважаючи на те, що суд це їй запропонував зробити (а.с. № 29,30).

Так, в першій розписці (без дати) вказано «Я, ОСОБА_1 передала 355 грн. за жовтень, скільки сказав ОСОБА_2П.». Розписка містить підпис особи без зазначення призвіща (а.с. № 9).

В другій розписці від 28.11.2017р. вказано «Я, ОСОБА_1 видала гроші за жовтень в сумі 318 грн., скільки сказав ОСОБА_2 Плюс 6 грн. комісії». Розписка містить підпис особи без зазначення призвіща (а.с. № 10).

В третій розписці від 24.11.2017р. вказано «Я, ОСОБА_1 видала гроші за вересень в сумі 275 грн., скільки сказав ОСОБА_2 Плюс 6 грн. комісії». Розписка містить підпис особи без зазначення призвіща (а.с. № 11).

В четвертій розписці (без дати) вказано «Я, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 206 грн. на сплату за квартиру. Це половина субсидії за травень 2017р.». Розписка містить підпис особи без зазначення призвіща (а.с. № 12).

У пятій розписці (без дати) вказано «Я, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 255 грн. на сплату за квартиру. Це половина субсидії за квітень 2017р.». Розписка містить підпис особи без зазначення призвіща(а.с. № 13).

У шостій розписці (без дати) вказано «Я, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 160 грн. на сплату за квартиру. Це половина субсидії за березень 2017р.». Розписка містить підпис особи без зазначення призвіща (а.с. № 14).

У сьомій розписці (без дати) вказано «Я, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 160 грн. на сплату за квартиру. Це половина субсидії за лютий 2017р.». Розписка містить підпис особи без зазначення призвіща (а.с. № 15).

У восьмій розписці (без дати) вказано «Я, ОСОБА_2 отримав за сплату квартири від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 157 грн. за січень 2017р.». Розписка містить підпис особи без зазначення призвіща (а.с. № 16).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Судом установлено, що 6 розписок не містять дат їх складення. У всіх розписках не зазначено, що позивачка є позикодавцем, а відповідач позичальником. Не зазначено й того, що передані суми коштів є позикою, стосовно якої встановлений обовязок і дата повернення.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у Постанові від 21.03.2018р. по справі № 757/27533/15-ц (провадження № 61-8055св18).

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається, як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Отже, вчинення запису «передала кошти» і «отримав кошти» у відповідній сумі з підписом на розписці без зазначення прізвища позичальника, не зазначення його обовязку повернення цих коштів, строку такого повернення, не може вважатися правочином певної особи, її дією, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Окрім того, з аналізу ч. 1 ст. 1049 ЦК України слідує, що за відсутності домовленості позикодавця та позичальника про строк повернення позики, або при визначенні його моментом пред'явлення, позика має повертатися після спливу тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги позичальнику.

Дійсно, строк повернення позики може визначатися моментом пред'явлення вимоги, але доводи позивачки про те, що незадоволення вимоги про повернення позики є підставою виникнення зобовязань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки самі розписки не містять в цілому зобов'язання про їх повернення.

До того ж позивачка звернулася до суду, не здійснивши пред'явлення вимоги позичальнику на підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України, а лише зазначила у позові про те, що вона просила відповідача 01.12.2017р. повернути кошти, доказів чого не надала, тому відсутній обов'язок позичальника повернути позику і відповідно не може відбутися порушення прав позикодавця.

В такій ситуації строк виконання зобов'язання не настає, а тому не може мати місця й порушення зобов'язання позичальником щодо повернення позики (у тому числі, щодо сплати трьох процентів річних й інфляційних витрат).

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 боргу за представленими розписками, а також трьох відсотків річних й інфляційних витрат.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати у вигляді сплаченого позивачкою судового збору в сумі 704 грн.80коп. (а.с. № 2) покладаються на позивачку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 525, 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, Правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 21.03.2018р. по справі № 757/27533/15-ц (провадження № 61-8055св18), ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265,ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд ,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя : Ткаченко Н.В.