Справа № 308/1561/18
19.09.2018 м. Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -
Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 19 вересня 2018 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 01 жовтня 2018 року.
Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
Позов мотивує тим, що 10 серпня 2013 року виконавчим комітетом Чопської міської ради Ужгородського району Закарпатської області позивач зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 про що зроблено актовий запис №23, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 08 грудня 2014 року. Під час шлюбу в сторін народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 08 грудня 2014 року.
Позивач вказує, що протягом останнього року між нею та відповідачем, сімейне життя почало втрачати любов і поступово, почало погіршуватися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між подружжям шлюбних відносин.
Кожен з них по-різному дивиться на головні критерії шлюбу, життя, сім'ю, мають зовсім різні характери.
Спільне життя подружжя не склалося з причин відсутності взаємопорозуміння між ними, байдужості до життя та проблем кожного, відсутності сімейного вогнища, несумісністю характерів, життєвих поглядів на спільне життя, постійних систематичних сварок, які негативно впливають на мій морально-психологічний стан та стан їх спільного сина. Позивач зазначає, що основою причиною погіршення сімейних відносин стало систематичне вживання чоловіком алкогольних напоїв, у зв'язку з чим, він вихованням спільної дитини не займається. Позивач вказує на те, що відповідач, неодноразово залишав свою родину та дитину на її самостійне виховання, не надаючи жодної допомоги. На даний час відповідач більше року не проживає з дружиною та сином. Спільне господарство сторонами не ведеться, фактично вони проживають окремо, подружні відносини між сторонами припинились. Позивач переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і це суперечить моїм інтересам, можливості зберегти сім'ю немає. На примирення ОСОБА_1 не згідна, спір про поділ спільного майна між сторонами відсутній.
Після розірвання шлюбу позивач просить суд дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишити проживати з нею. Між позивачем та відповідачем, на момент пред'явлення позову, не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання дитини. Позивачем вказано, що у відповідача, на даний момент, немає іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, немає на утриманні інших осіб, які потребують обов'язкового утримання з її боку.
З огляду на вказане позивач просить: розірвати шлюб між - громадянкою ОСОБА_1 та громадянином ОСОБА_2, зареєстрований виконавчим комітетом Чопської міської ради Ужгородського району, Закарпатської області, актовий запис №23, після розірвання шлюбу спільну дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишити проживати зі позивачем; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання їхнього малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 гривень (дві тисячі гривень), щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, до досягнення дитиною повноліття; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача сплачений нею судовий збір.
В судове засідання позивач не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. На адресу суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримує повністю, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач по справі в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавав, про причини неявки не повідомляв.
Від відповідача відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходив.
На підставі наведеного суд керуючись ч.4 ст.223, ст.280-281 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що 10 серпня 2013 року виконавчим комітетом Чопської міської ради Ужгородського району Закарпатської області позивач зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 про що складено актовий запис №23, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 08 грудня 2014 року (видане повторно).
Під час шлюбу в подружжя народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 08 грудня 2014 року.
Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу.
Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).
Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, проживають окремо, тобто даний шлюб існує тільки формально.
Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, слід розірвати.
Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини).
Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу дії ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно.
Так, позивач просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 гривень (дві тисячі гривень), щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до ст. 184 ч. 2 СК України, розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
Таким чином обов'язок проведення індексації розміру аліментів, який визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме, положеннями ст. 184 СК України, що зобов'язує державного виконавця проводити таку індексацію автоматично, тобто без додаткового судового рішення.
Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Статтею 183 ч.1, ч.5 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
У відповідності до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує, що у матеріалах справи відсутні відомості про постійне, офіційне місце роботи відповідача та про його стабільний дохід, відомостей про наявність інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні у відповідача відсутні, вказані обставини не спростовані відповідачем, стан здоров'я, матеріальне становище відповідача та матеріальне становище позивача та приходить до висновку, що є підстави для визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., щомісячно, з моменту звернення з даним позовом до суду та до досягнення дитиною повноліття, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в цій частині.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір згідно квитанції №29925272від 16.02.2018 року в сумі 704,80 грн. , а також судовий збір на користь держави у розмірі 704 грн.80 коп.
На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та, керуючись ст.ст. ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 223,258, 262, 264, 265, 268, 273, 352, 280-289 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задовольнити.
Шлюб, укладений 10 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований виконавчим комітетом Чопської міської ради Ужгородського району, Закарпатської області, актовий запис №23 - розірвати.
Дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишити проживати з позивачем - ОСОБА_1.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (мешканця АДРЕСА_1), аліменти на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (мешканки АДРЕСА_2) на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону у розмірі 2000,00 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 16.02.2018 року та до досягнення дитиною повноліття.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (мешканця АДРЕСА_1),на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (мешканки АДРЕСА_2) сплачений нею судовий збір згідно квитанції №29925272 від 16.02.2018 року в сумі 704,80 грн.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (мешканця АДРЕСА_1), на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн.80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Апеляційного суду Закарпатської області.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду О.В. Фазикош