Справа № 707/1225/18
Провадження № 2/712/2057/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Таран А.І.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 3% річних, інфляційних витрат, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 3% річних, інфляційних витрат, посилаючись на те, що 06.09.2015 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у платне користування на умовах лізингу (з можливістю набуття у майбутньому права власності) автомобіль НОМЕР_1, 1996 року випуску, VIN-код WVWZZZ3AZTE113187, в результаті чого сторони обмінялися договорами (розписками).

Відповідно до умов лізингу відповідач зобов'язаний сплатити позивачу за автомобіль суму у розмірі 3700 (три тисячі сімсот) доларів США. При цьому зазначена сума повинна була сплачуватися відповідачем поетапно протягом року по 310 (триста десять) доларів США кожного місяця не пізніше 15 числа місяця (лізингові платежі).

Після підписання договору (розписки) від 06.09.2015 року та часткової оплати суми за договором позивач передав відповідачу автомобіль, ключі від нього та своє свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, щоб відповідач міг безперешкодно користуватися автомобілем до повного погашення заборгованості.

18.05.2017 року відповідач підписав з позивачем повторний договір (розписку), в якому зазначав про свій обовязок сплатити позивачу борг у сумі 2640 (дві тисячі шістсот сорок) доларів США. При цьому відповідач зобовязувався сплачувати позивачу борг частинами: по 100 - 200 доларів США в перших числах кожного місяця (лізингові платежі).

Свідками підписання договору (розписки) від 18.05.2017 року були ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відтоді відповідач почав уникати зустрічі з позивачем, перестав спілкуватися з ним по телефону та не виконав свого зобов'язання по поверненню боргу навіть частково.

Відповідно до Інформаційної довідки № 8044/2082 від 24.05.2018 року «23.01.2016 в ТСЦ № НОМЕР_2 МВС в Черкаській області довіреною особою за дорученням гр. ОСОБА_2, за дорученням HAT 266383 від 13.01.2016 року приватного нотаріуса ОСОБА_5, вищезазначений автомобіль було знято з обліку для реалізації.

13.04.2016 року в ТСЦ № 7141 автомобіль було зареєстровано на імя гр. ОСОБА_6».

Таким чином, відповідач цинічно та всупереч положенням ЦК України, переоформив автомобіль позивача на іншу особу, при тому, що власником автомобіля фактично залишався позивач.

З урахуванням договору (розписки), відповідач станом на 18.05.2017 року зобовязаний був сплатити позивачу заборгованість у розмірі 2640 доларів США, що за курсом на 18.05.2017 року складає 69748 грн. (2640 доларів США*26,42 = 69748 грн.)

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач зобовязаний сплатити позивачу 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання за період з 18.05.2017 року по 17.05.2018 року у сумі 2092,44 грн. та інфляційні втрати у розмірі 8131,08 грн. за період з 18.05.2017 року по 17.05.2018 року.

Отже, відповідач зобовязаний сплатити позивачу заборгованість у розмірі 69748 грн., 3% річних у сумі 2092,44 грн. та інфляційні втрати у розмірі 8131,08 грн., що загалом становить 79971,52 грн.

15.05.2018 року позивачем та адвокатом ОСОБА_7 було укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого послуги адвоката складались з (1) підготовки та подачі до суду позовної заяви про стягнення з відповідача заборгованості за передачу у платне користування на умовах лізингу (з можливістю набуття у майбутньому права власності) автомобіля; (2) представництва інтересів позивача у суді першої інстанції; (3) звернення до суду першої інстанції з клопотанням про накладення арешту на автомобіль.

Відповідно до п. 2 додатку 1 до договору від 15.05.2018 року позивач зобовязався сплатити адвокату гонорар у розмірі 20000 грн.

Докази належного виконання позивачем своїх зобовязань за договором про надання правової допомоги від 15.05.2018 року, а саме квитанції про оплату гонорару, містяться у додатках до позову.

Просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором-розпискою від 18.05.2017 року у сумі 69748 грн., 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання у сумі 2092,44 грн., інфляційні втрати у сумі 8131,08 грн., витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20000 грн., сплачену суму судового збору.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши що в звязку з тим, що ним був проведений ремонт автомобіля, та іншого автомобіля позивача, вважає, що ніяких коштів позивачу він не винний.

Заслухавши сторони, допитавши свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, на підставі повного всебічного зясування обставин справи суд приходить до наступного.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

В судовому засіданні встановлено, що 06.09.2015 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у платне користування на умовах лізингу (з можливістю набуття у майбутньому права власності) автомобіль НОМЕР_1, 1996 року випуску, VIN-код WVWZZZ3AZTE113187, в результаті чого сторони обмінялися договорами (розписками).

Відповідно до умов лізингу відповідач зобов'язаний сплатити позивачу за автомобіль суму у розмірі 3700 (три тисячі сімсот) доларів США. При цьому зазначена сума повинна була сплачуватися відповідачем поетапно протягом року по 310 (триста десять) доларів США кожного місяця не пізніше 15 числа місяця (лізингові платежі).

Після підписання договору (розписки) від 06.09.2015 року та часткової оплати суми за договором позивач передав відповідачу автомобіль, ключі від нього та своє свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, щоб відповідач міг безперешкодно користуватися автомобілем до повного погашення заборгованості.

18.05.2017 року відповідач підписав з позивачем повторний договір (розписку), в якому зазначав про свій обовязок сплатити позивачу борг у сумі 2640 (дві тисячі шістсот сорок) доларів США. При цьому відповідач зобовязувався сплачувати позивачу борг частинами: по 100 - 200 доларів США в перших числах кожного місяця (лізингові платежі).

Підставою для звернення до суду позивача з даним позовом, став укладений між сторонами договір лізингу, відповідно до ст. 806 ЦК України.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що дійсно був присутнім при складанні договору (розписки) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Які були умови даного договору йому не відомо.

Свідок ОСОБА_8, в судовому засіданні пояснила, що дійсно між сторонами був укладений договір (розписка) стосовно автомобіля, відповідно до якого ОСОБА_2 повинен був віддати кошти. Однак кошти останнім так і не повернуто ОСОБА_1

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 пояснили, що ОСОБА_2 був придбаний автомобіль у ОСОБА_1 Автомобіль знаходився в страшному стані. ОСОБА_2 сам проводив ремонт автомобіля.

Також в судовому засіданні встановлено, що 13 січня 2016 року ОСОБА_1 на імя ОСОБА_2 видана довіреність на розпорядження автомобілем НОМЕР_1, 1996 року випуску, VIN-код WVWZZZ3AZTE113187, посвідчена Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_513 січня 2016 року, за реєстровим № 46, що підтверджується копією довіреності від 13.01.2016 року та Витягу про реєстрацію довіреності в Єдиному реєстрі довіреностей.

23.01.2016 року в ТСЦ № НОМЕР_2 МВС в Черкаській області довіреною особою за дорученням гр. ОСОБА_2, за дорученням НАТ 266383 від 13.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5, вищезазначений автомобіль було знято з обліку для реалізації.

13.04.2016 року В ТСЦ № 7141 автомобіль НОМЕР_1, 1996 року випуску, кузов WVWZZZ3AZTE113187 на підставі ДКП № 00377/01/7141/2016 від 12.04.2016 року у кладеному в ТСЦ № НОМЕР_2 МВС в Черкаській області, було зареєстровано на імя гр. ОСОБА_6.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обовязків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

18.01.2017 року Верховний суд України, розглядаючи справу № 6-648цс16 та усуваючи розбіжності щодо відповідності умовам діючого законодавства договорів фінансового лізингу автомобіля, висловив нижчезазначену правову позицію.

У цій постанові міститься правовий висновок про те, що відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Договір лізингу є змішаним договором і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

В даному випадку договір лізингу нотаріально не посвідчений, а тому такий договір фінансового лізингу є нікчемним.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного та обраного стороною позивача способу захисту, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 19, 76-78, 81, 141, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 216, 220, 657, 760, 799, 806, 807 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 3% річних, інфляційних витрат залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Апеляційного суду Черкаської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення виготовлений 26.11.2018 року.

Головуючий: