АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року

м. Харків

справа № 638/20102/16-ц

провадження № 22ц/790/3672/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 року (в складі судді Хайкіна В.М.),

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, в якому просив: визнати борг у розмірі 815000 доларів США, що складає 21329470 грн. 14 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на 13.12.2016 року, що виник у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за розпискою від 11.09.2011 року, спільним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 1/2 суми боргу, що виникла за розпискою від 11.09.2011 року у розмірі 407500 доларів США 00 центів, що складає 10664735 грн. 07 коп. за офіційним курсом Національного банку України станом на 13.12.2016 року; вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позову вказував, що згідно із розпискою від 11.09.2011 року відповідач ОСОБА_2 взяв в борг 815000 доларів США, що складає 21329470, 14 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на 13.12.2016 року у позивача ОСОБА_1 на будівництво житла житлового будинку за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, пров. Сімферопольський, буд. 24, та зобовязався їх повернути до 11.09.2016 року, при цьому відповідачем ОСОБА_2 власноручно була написана розписка 11.09.2011 року. На теперішній час ОСОБА_2 зазначену суму боргу не повернув, жодних виплат не здійснював. Згідно із Свідоцтвом про право власності від 22.11.2013 року ОСОБА_2 набув на своє імя у власність житловий будинок літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв. м., житловою площею 104, 70 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа № 1-4, розташований за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24. Також зазначає, що 19.02.1993 року між відповідачами було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції, запис в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу № 130 від 19.02.1993 року. Оскільки зазначений житловий будинок з господарськими будівлями був збудований в період їхнього перебування у шлюбних відносинах, то зазначене майно є спільним майном подружжя, більш того воно використовується в інтересах сімї. Наголошує, що власних доходів у відповідачів було недостатньо для будівництва власного житла, а тому завдяки отриманим у позику коштам згідно із розпискою від 11.09.2011 року ОСОБА_2 побудував житло для родини. Позивач вважає, що боргове зобовязання ОСОБА_2 має бути визнане спільним боргом подружжя.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4, ОСОБА_5 підтримали позов та просили суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про визнання позову, просив судовий розгляд проводити за його відсутності, а також наголосив, що згідно із власноруч підписаною розпискою від 11.09.2011 року він взяв борг у розмірі 815000 доларів США у ОСОБА_1 на будівництво житла житлового будинку за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, пров. Сімферопольський, буд. 24, та зобовязався повернути їх до 11.09.2016 року. Отримані кошти були використані разом з дружиною ОСОБА_3 на будівництво та оздоблення житлового будинку з усіма господарськими будівлями по вказаній адресі. З частини коштів ними були зроблені вклади (відкриті депозити) у банківських установах ні імя дружини ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_6, по закінченню строків та поверненню вкладів з накопиченими відсотками, зазначені суми також витрачалися на оздоблення нерухомого майна та придбання рухомих речей. Оскільки власних коштів було недостатньо для будівництва вказаного будинку, ним бралися кошти в борг також і від інших осіб. У 2013 році було зареєстровано на його імя житловий будинок загальною вартістю близько 2 млн. доларів США, при цьому будинок був збудований в період перебування у шлюбних відносинах з ОСОБА_3, а тому є спільним майном подружжя. 07.07.2015 року ним було подаровано вказаний житловий будинок та чотири земельні ділянки доньці ОСОБА_6, а вже 19.02.2016 року дочка передарувала вказане майно ОСОБА_3, що вказує на те, що зазначене майно використане в інтересах сім'ї.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 позов також визнав, не заперечував проти його задоволення.

Представники відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8, ОСОБА_9 заперечували проти задоволення позову у повному обсязі. У письмових запереченнях представник ОСОБА_8 зокрема наголошує, що ОСОБА_3 має всі підстави вважати, що насправді договору позики між її чоловіком та ОСОБА_10 не укладалося, а розписка підписана «заднім числом» з метою незаконного заволодіння її майном. Не зрозумілим залишається факт, звідки ж у ОСОБА_10 взялись такі кошти, які він нібито позичив ОСОБА_2 Згідно звіту, складеного ТОВ «ТСТ ЕКСПЕРТ», вартість житлового будинку у с. Високий становить 1261700 грн., що навіть близько не еквівалентно 815000 доларів США. ОСОБА_1 є давнім другом сім'ї, йому було відомо про завершення будівництва, однак з 2013 року він не заявляв вимоги щодо передачі цього будинку йому в іпотеку у якості забезпечення виконання зобовязань за договором позики у відповідності до умов, викладених у розписці. Окрім того, ОСОБА_1 та його дружина самі брали в борг у ОСОБА_2 значну суму грошових коштів у липні 2015 року під заставу нерухомого майна. ОСОБА_3 приймала безпосередню участю у проектуванні та будівництві житлового комплексу у с. Високий, тому їй відомо, що для цього використовувалися не позичені у ОСОБА_1 кошти, а ті, які походили з інших джерел, у тому числі від продажу належних їй дорогоцінних прикрас. До того ж, перед початком будівництва житлового будинку подружжям було відчужене належне їм майно, та у розпорядженні подружжя було досить коштів, аби побудувати житловий будинок та не існувало потреби у їх запозиченні. Наголошує на факті змови між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та укладенні між ними фіктивного договору позики, з приводу чого уже порушено кримінальну справу. Розписка складена дише для того, аби незаконним чином примусити відповідача ОСОБА_3 сплатити ОСОБА_1 значну суму грошових коштів.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 рокупозов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу задоволено.

Визнано борг у розмірі 815000 доларів США, що складає 21329470 грн. 14 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на 13.12.2016 року, що виник у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за розпискою від 11.09.2011 року, спільним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 суми боргу, що виникла за розпискою від 11.09.2011 року у розмірі 407500 доларів США 00 центів, що складає 10664735 грн. 07 коп. за офіційним курсом Національного банку України станом на 13.12.2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 суми боргу, що виникла за розпискою від 11.09.2011 року у розмірі 407500 доларів США 00 центів, що складає 10664735 грн. 07 коп. за офіційним курсом Національного банку України станом на 13.12.2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6890 грн. 00 коп., тобто по 3445 грн. 00 коп.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначила, що з наявних у справі доказів є всі підстави вважати, що насправді договір позики між її чоловіком та ОСОБА_1 не укладався, а розписка підписана «заднім числом» з метою незаконного заволодіння її майном.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції неповно та односторонньо зясував обставини справи на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, а докази, які було надано, що спростовують твердження позивача про дійсність укладання договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та свідчить про скоєння останнім кримінального злочину, судом першої інстанції взагалі не були враховані.

Крім того зазначала, що ОСОБА_1 не перебував у складі будь-якої юридичної особи, непрацював на посаді директора будь-яких юридичних осіб та не був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що свідчить про те, що в нього не могли взятись 815 000 доларів США.

Також, апелянт вказує, що у розписці вказано занадто високу суму коштів, які нібито надавались на будівництво будинку, оскільки на його будівництво було витрачено набагато менше грошей та згідно звіту про незалежну оцінку нерухомого майна його вартість складає 1261700 гривень.

20 червня 2018 року до Апеляційного суду Харківської області надійшли заперечення представника ОСОБА_2 ОСОБА_7 на вищевказану апеляційну скаргу, в яких вказано, що згідно з судової практики, якщо другий з подружжя не знав про укладання договору, він вважатиметься зобовязаною особою, якщо обєктивно цей договір було укладено в інтересах сімї та одержане майно було використано в інтересах сімї. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

01 серпня 2018 року до Апеляційного суду Харківської області надійшов відзив представника ОСОБА_1 ОСОБА_5, в якому він вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що договір позики між сторонами укладався в інтересах сім'ї, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 11.09.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, предметом якого згідно пункту 1 є грошові кошти у розмірі 815000 доларів США, з цільовим призначенням на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями (за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24). На протязі року з дня реєстрації побудованого будинку на своє імя, як слідує з пункту 2 даного договору, ОСОБА_2 зобовязується укласти договір іпотеки з ОСОБА_1 в забезпечення належного виконання зобовязань за даною розпискою. Вказану суму ОСОБА_2 отримав строком на 5 років та зобовязався повернути борг до 11 вересня 2016 року (п. 3). На випадок невиконання ОСОБА_2 умов пункту 2 договору, або неповернення в указаний строк суми боргу, ОСОБА_2 зобовязується в рахунок повного погашення вказаного боргу передати у власність ОСОБА_1 побудований житловий будинок з усіма господарськими будівлями (за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24) незалежно від ринкової вартості побудованого домоволодіння за вказаною адресою, що склалася на день такого передання (а. с. 5).

Сторонами не заперечувався факт перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у шлюбі з 19.02.1993 року, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, а тому даний факт не підлягає підтвердженню.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Крім того, ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо укладається боргова розписка (договір позики), це вже є фактом отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів, не відповідає нормам законодавства України. В теорії цивільного права при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, - це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки необов'язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов'язання за реальним договором позики. Розписка може бути підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік маєправо на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. При цьому частина 4 статті 65 Сімейного кодексу України не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на укладення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в цих інтересах (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах №6-55цс13 від 19 червня 2013 року, №6-163цс12 від 20 лютого 2013 року, №6-88цс12 від 12 вересня 2012 року).

Згідно з частиною 2 статті 73 Сімейного кодексу України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження отримання позики позичальником - відповідачем ОСОБА_2 позикодавцю - позивачу ОСОБА_1 видана розписка від 11.09.2011 року про отримання позики, оригінал якої знаходиться у позивача.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінюючи надані суду докази, а саме розписку про отримання позики, яка складена та підписана 11.09.2011 року відповідачем ОСОБА_2 та яка за своїм змістом має цільовий характер, дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що вказаний письмовий доказ є належним та допустимим підтвердженням обставин виконання позивачем умов договору позики від 11.09.2011 року та отримання відповідачем ОСОБА_2 від позивача позики.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтвердив отримання ОСОБА_2 позики від ОСОБА_1 для будівництва житлового будинку та пояснив, що він ОСОБА_2 визнає позов ОСОБА_1.

Згідно з свідоцтвом про право власності від 22.11.2013 року ОСОБА_2 набув на своє імя у власність житловий будинок літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв. м., житловою площею 104, 70 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа №1-4, розташований за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24 (а. с. 13).

Предметом договору дарування від 07.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим №441, згідно якого батько ОСОБА_2 безоплатно передав у власність дочці ОСОБА_6 житловий будинок, що знаходиться за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24. При цьому, зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельних ділянках загальною площею 0, 0760 га (кадастровий номер :00:009:0139) та площею 0, 1073 (кадастровий номер :00:009:0104) складається із літ. «А-2» - житловий будинок, житловою площею 104, 70 кв. м., загальною площею 349, 40 кв. м., з такими господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», «В», більярдна літ. «Г», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», «К1», огорожа №1-4 (а. с. 14).

Відповідно до даного договору дарування від 07.07.2015 року дарувальник (ОСОБА_2Д.) відчужує нерухоме майно за згодою дружини ОСОБА_3, що підтверджується відповідною заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 06.07.2015 року за реєстровим №435.

Згідно звіту з оцінки майна житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих на земельних ділянках за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24, станом на 25.05.2017 року ринкова вартість домоволодіння становить 52682400, 00 грн. (а. с. 90-98).

Відповідно до вимог статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим обєктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України.

Із тексту договору позики від 11.09.2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається його цільове призначення - будівництво житлового будинку з господарськими будівлями (за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 пояснив, що саме за рахунок грошових коштів, які були отримані відповідачем ОСОБА_2 у позику за договором цільової позики від 11.09.2011 року, було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24.Ці обставини підтверджені письмовими пояснення самого відповідача ОСОБА_2.

Доказів, які б підтверджували наявність у подружжя інших коштів, крім позики, та витрачання саме їх на будівництво будинку, сторонами суду не надано, матеріали справи їх також не містять. Навпаки ж, факт недостатності у відповідачів власних доходів для будівництва вищевказаного будинку підтверджений відповіддю Центральної обєднаної Державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 21.06.2017 року за №1534/20-30-08-01-27 стосовно отриманих доходів відповідачами за період з 01.01.1998 року по 31.12.2016 року, яка надійшла на виконання ухвали суду про витребування доказів від 02.06.2017 року (а. с. 76-80). Доказів про доходи відповідачів з 19.02.1993 року, тобто з моменту реєстрації шлюбу до 01.01.1998 року, до моменту повідомленої податковим органом інформації, адже накопичення інформації про доходи платників податків в центральній базі даних державного реєстру фізичних осіб платників податків та інших обовязкових платежів здійснюється з 1 кварталу 1998 року, також не надано.

Твердження представника відповідача ОСОБА_3 про наявність у розпорядженні подружжя достатніх коштів, аби побудувати житловий будинок та відсутності потреби у їх запозиченні, обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів, оскільки доказів цього ним не надано.

Посилання представникавідповідача ОСОБА_3 на наявність у подружжя ОСОБА_3 певного нерухомого та рухомого майна, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інформацією Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України, яке було реалізовано, а кошти використані на будівництво житлового будинку, колегією суддів не приймаються, оскільки будь-яких доказів реалізації цього майна та за яку суму представником відповідача ОСОБА_3 не надано.

Також не надано представником ОСОБА_3 жодних доказів того, що ОСОБА_3 були отримані кошти для будівництва житлового будинку від продажу належних їй дорогоцінних прикрас.

Посилання представника ОСОБА_3 на те, що грошей у ОСОБА_1 не було, тому ОСОБА_2 не міг їх позичати у нього, що підтверджується договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 14.07.2015 року, колегією суддів не приймаються, оскільки в судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 пояснив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 співпрацювали та укладали певні договори позики між собою.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що дружина позивача у 2007 році відчужила квартиру за №203, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 32-Б, за ціною 2500000 грн., що еквівалентно 500000 доларів США по курсу НБУ, що підтверджує відповідний договір (а. с. 101), окрім того вона є фізичною особою-підприємцем, що підтверджують звіти субєкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку за 2002-2004 рр., де у графі «Обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітний квартал» вказані суми: 496600, 00 грн., 257000, 00 грн., 145000, 00 грн. (а. с. 104-106).

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 815000 доларів США , з цільовим призначенням на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями (за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов'язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об'єктивний підхід, оскільки він не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім'ї.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Із матеріалів справи вбачається, що після будівництва спірного житлового будинку, ОСОБА_2 оформив право власності на своє імя, і в подальшому подарував своїй дочці. При цьому ОСОБА_3, як дружина, надавала згоду на укладання цієї угоди. В подальшому дочка передарувала це майно ОСОБА_3, що свідчить про те, що зазначене майно використане в інтересах сімї.

Також обґрунтовано судом першої інстанції не прийняті посилання представника відповідача ОСОБА_3 на факт змови між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та укладення між ними фіктивного договору позики, оскільки будь-яких доказів цього ним не надано.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 вересня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

ОСОБА_12