Справа № 299/305/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 листопада 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого: судді Джуги С.Д.,

суддів Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.

при секретарі : Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 24 травня 2018 року, ухваленого суддею Надопта А.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Виноградівської РДА про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Виноградівської РДА про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовує тим, що відповідач ОСОБА_2 є батьком малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько дитини, починаючи з лютого 2010 року, проживає окремо в іншому місті та не виконує покладені законом на батьків обов'язків, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачкою ОСОБА_1 самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Для розвитку дитини позивачка прикладає всі свої зусилля та можливості. Відповідач по справі на виконання рішення Макарівського районного суду Київської області, про стягнення із нього аліментів вчасно не сплачує, ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав і не надає. Відповідач ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, позивачка розцінює як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків. Крім того, позивач зазначає, що згідно рішення Макарівського районного суду Київської області від 03.10.2011р. по справі №2-1267/11 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.01.2011 року, до досягнення дитиною повноліття. Добровільно відповідач не виконує рішення суду. Станом на 01.09.2017 року заборгованість по аліментам становить 33150,17грн. Таким чином, виходячи з того, що батьки зобов'язані забезпечувати рівень життя їхньої дитини, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також враховуючи, що дохід батьків має мінливий (непостійний) характер, позивачка вважає необхідним та можливим стягнення аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1600 грн. щомісячно. З врахуванням наведеного, позивач просить позбавити відповідача батьківський прав відносно сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та змінити розмір та спосіб стягуваних аліментів з ? до 1600 грн.

Рішенням Виноградівського районного суду від 24 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Змінено розмір та спосіб стягуваних аліментів, визначений рішенням Макарівського районного суду Київської області від 03.10.2011р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1, аліменти на утримання сина ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 1600,00 грн. щомісячно з дня набрання рішенням законної сили і до його повноліття. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про позбавлення батьківських прав - відмовлено, а також вирішено питання по судовим витратам.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені нею в позовній заяві та дійшов помилкових висновків про відмову у позовній вимозі про позбавлення батьківських прав.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить рішення Виноградівського районного суду від 24 травня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Зокрема, вказує на те, що заперечує проти позовної вимоги про позбавлення його батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_3.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачів та їх представника, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ч.3 ст.12 ЦПК України покладає на кожну сторону обов'язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі є батьками малолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., що підтверджується свідоцтвом про народження, Серія НОМЕР_1(а.с.13).

Батько дитини, починаючи з лютого 2010 року, проживає окремо в іншому місці.

Дитина сторін проживає разом з позивачем (а.с.8).

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 03.10.2011р. по справі №2-1267/11 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.01.2011 року, до досягнення дитиною повноліття (а.с.5-6).

Відповідач ОСОБА_2 офіційно працевлаштований, а саме він працює у Службі Безпеки України, про що свідчить відповідне посвідчення (а.с.48).

Ст. 51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України (далі -СК України) передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому, виходячи з положень ч.3. ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Змінюючи розмір стягуваних з відповідача аліментів з 1/4 на 1600 грн., суд першої інстанції врахував вище зазначені обставини та вимоги закону, а також, правильно встановив і врахував, що відповідач офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, а також ту обставину, що відповідач повністю визнав позовну вимогу стосовно зміни розміру аліментів.

Підстав для скасування рішення суду в цій частині не має.

Щодо позовної вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до роз'яснень викладених в п.15 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі по тексту Постанова Пленуму), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно п.16 вказаної Постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Однак, позивачем, всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підставі яких можна дійти до безперечного висновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від участі у вихованні дитини.

Навпаки, як вбачається з витягу з протоколу комісії з питань захисту прав дитини при Макарівській районній державній адміністрації Київської області від 29.11.2011 №16 відповідач ОСОБА_2 звертався із заявою стосовно його участі у вихованні і спілкуванні з сином, звернення ОСОБА_2 задоволено та визначено графік спілкування з сином (а.с.46).

З висновку органу опіки та піклування Виноградівської районної державної адміністрації від 27.04.2018р. №03-19/1043, також вбачається, що 02.10.2017 року відповідач ОСОБА_2 звертався до служби у справах дітей, в якій просив визначити графік зустрічей з сином та обстежити умови його проживання. Розгляд заяви на засідання комісії з питань захисту прав дитини не виносилось, оскільки графік зустрічей ОСОБА_2 з його малолітнім сином було встановлено рішенням Макарівської районної державної адміністрації від 29.11.2011 р. При обстеженні умов проживання відповідача в ході бесіди з працівниками служби у справах дітей ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно сина.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналогічні положення зазначено і в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року(пункт 54 та пункт 58) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Оцінюючи вищевказані докази в їх сукупності, а також те що, сам відповідач був ініціатором звернення до відповідних органів стосовно вирішення питання його участі у вихованні і спілкуванні з сином, має намір спілкуватися з сином, заперечує проти позбавлення батьківських прав, проживає від свого сина на значній відстані, що створює додаткові труднощі для побачень з дитиною та участі в його вихованні, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для можливості застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківський прав та правомірно відмовив у заявленій позовній вимозі.

З врахуванням наведеного рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційним судом не можуть бути взяті до уваги.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду від 24 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду

Повний текст судового рішення складено 28 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: