Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Миколаїв

справа № 474/556/17-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Шаманської Н.О., Ямкової О.О.,

із секретарем Гавор В.Б.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

приватного підприємства «Виробничо-комерційне підприємство «КАРО», реєстраційної служби Первомайської міської ради Миколаївської області (третя особа - Врадіївська районна державна адміністрація

Миколаївської області) про захист земельних прав

за апеляційною скаргою

приватного підприємства «Виробничо-комерційне підприємство «КАРО»

(далі - ПП «ВКП «Каро»)

на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області, ухвалене 27 жовтня 2017 року суддею Соколом Ф.Г. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного судового рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И Л А:

В липні 2017 року ОСОБА_1, діючи через свого представника ОСОБА_2, звернувся з позовом до ПП «ВКП «КАРО» (далі - ВКП «КАРО») та реєстраційної служби Первомайської міської ради Миколаївської області про захист земельних прав.

Позивач зазначав, що за даними державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 22 жовтня 2003 року йому належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею 4,5 га, в тому числі земельна ділянка «1» площею 3,66 га з кадастровим номером НОМЕР_2 та земельна ділянка «2» площею 1,06 га з кадастровим номером НОМЕР_3, які розташовані в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області. На початку 2017 року йому стало відомо про те, що при виготовленні державного акту було допущено технічну помилку щодо зазначення кадастрових номерів та площ земельних ділянок. 28 квітня 2017 року під час визначення меж земельної ділянки він дізнався про існування договору оренди земельної ділянки від 30 жовтня 2015 року, нібито укладеного між ним та ПП «ВКП «КАРО», який у квітні 2017 року зареєстровано реєстраційною службою Первомайської міської ради Миколаївської області. Предметом оренди зазначена земельна ділянка площею 3, 55 га з кадастровим номером НОМЕР_4 та з посиланням на той же правовстановлюючий документ - державний акт НОМЕР_1 від 22 жовтня 2003 року.

Посилаючись на те, що земельна ділянка в розмірах та з кадастровим номером, що зазначені в договорі, йому не належить; договір по формі не відповідає типовому договору; такий договір він не укладав і не підписував, ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, просив визнати договір оренди землі від 30 жовтня 2015 року недійсним та скасувати рішення державного реєстратора від 19 квітня 2017 року щодо реєстрації права оренди.

Представник відповідача - ВКП «КАРО» позов не визнав, посилаючись на дотримання всіх вимог закону при укладенні правочину та відсутність підстав для визнання його недійсним. Представник зазначав, що позивач тривалий час своєчасно та в повному розмірі отримував орендну плату, усвідомлював договірний характер правовідносин та претензій до підприємства не мав.

Голова Первомайської міськради зазначав, що реєстраційна служба, зазначена як відповідач, не є структурним підрозділом виконавчого комітету міськради, функції щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно здійснюються відділом державної реєстрації речових прав, як структурним підрозділом виконкому (а.с.226 том 1).

До участі в справі як третю особу залучено Врадіївську районну державну адміністрацію, представник якої у судових засіданнях участі не приймав, подав заяву про визнання позову.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4, площею 3,55 га, укладений 30 жовтня 2015 року від імені ОСОБА_1 та ВКП «КАРО» визнано недійсним. В решті вимог відмовлено. Позивачу відшкодовано судові витрати.

В апеляційній скарзі ВКП «КАРО» просило рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на ті ж обставини, які викладені у запереченні, а також відсутність суперечностей у найменуванні ділянки у державному реєстрі на час укладення договору та відсутність порушень вимог закону при здійсненні державної реєстрації права оренди.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивачем викладена його власна оцінка доводів апелянта, які, на його думку, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо недійсності договору оренди.

Постанову апеляційного суду Миколаївської області від 26 грудня 2017 року про залишення апеляційної скарги ВКП «КАРО» без задоволення, а рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2017 року - без змін, скасовано постановою Верховного суду у складі Першої судової колегії Касаційного цивільного суду від 3 жовтня 2018 року. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.24 том 2).

В судове засідання апеляційного суду з'явились позивач ОСОБА_3 та представники сторін - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Справу розглянуто в присутності сторін.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами, та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК визначено свободу договору, а саме вільність сторін в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК ).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина 1 статті 638 ЦК ).

Статтею 14 Закону «Про оренду землі» передбачена письмова форма договору оренди землі, яка передбачає його підписання сторонами (частина 2 статті 207 ЦК).

Нормами земельного законодавства передбачені всі істотні умови договору оренди землі (частина 1 статті 15 Закону «Про оренду землі»)

Відповідно до статей 125, 126 ЗК право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

За загальними правилами статті 215 ЦК підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2003 року ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 загальною площею 4,50 га, що розташована в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 8 том 1).

Апеляційним судом досліджено оригінал державного акту, який знаходиться у позивача ОСОБА_1 та, з його слів, ніколи не передавався іншим особам.

Засвідчена копія цього державного акту знаходиться на а.с. 72 (далі - копія 1).

Державний акт містить план меж земельної ділянки, з якого вбачається, що передана у власність ділянка складається з двох земельних ділянок: ділянка «1» площею 3,66 га з кадастровим номером НОМЕР_2 (далі - кадастровий номер НОМЕР_6) та земельної ділянки «2» площею 1,06 га з кадастровим номером НОМЕР_3 (далі - кадастровий номер НОМЕР_7).

Розміри земельних ділянок «1» та «2» (1,06 га та 3,66 га) не відповідають загальному розміру ділянки, переданої у власність позивача (4,5 га). Опис меж у плані містить суперечності (суміжним землекористувачем є той же ОСОБА_1.).

Конфігурація земельної ділянки за кадастровим планом (а.с. 183 том 1) не відповідає конфігурації ділянки за планом державного акту.

За повідомленням органу Держгеокадастру від 9 жовтня 2017 року внесення цього плану до державного акту ОСОБА_1 сталось помилково, план складено на земельні ділянки іншого власника - ОСОБА_5 та є складовою державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_8, який видано 22 жовтня 2003 року на ім'я ОСОБА_5 (а.с.178, 181-182 том 1).

Проте в установленому законом порядку будь-які зміни до державного акту серії НОМЕР_5 ОСОБА_1, або видача нового державного акту, у період з 2003 року по 2013 рік (видача державних актів припинена) не здійснювалась. Державний акт серії НОМЕР_5 в судовому порядку недійсним не визнавався.

До 2010 року земельною ділянкою ОСОБА_1 користувався особисто.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що у зв'язку з тим, що на цей час не міг самостійно обробляти ділянку, він усно домовився з директором ВКП «КАРО» про те, що ділянкою тимчасово буде користуватись підприємство на платній основі та поверне землю на вимогу власника, коли той зможе її обробляти.

Той факт, що з 2010-2011 років ВКП «КАРО» користувалось землею на платній основі без будь-яких письмових угод підтвердив і представник підприємства (а.с.265 том 1).

30 жовтня 2015 року від імені ОСОБА_1 з ПП "ВКП "Каро" укладено Типовий договір оренди землі (а.с.23-27).

Предметом договору зазначена земельна ділянка площею 3,55 га з кадастровим номером НОМЕР_4 (далі - кадастровий номер НОМЕР_9), розташована в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області. Земельна ділянка передана в оренду строком на 15 років.

Відповідно до пункту 41 цього договору його складовою є, зокрема, правовстановлюючий документ. На підставі яких правовстановлюючих документів орендодавцю належить саме ця ділянка ( такого розміру та з таким кадастровим номером) у тексті договору не зазначено.

Відомості про площу земельної ділянки такого розміру (3,55га) та з таким кадастровим номером (НОМЕР_9) містять також акт приймання-передачі земельної ділянки та акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 30 жовтня 2015 року (а.с. 32,33 том 1). В акті визначення меж зазначено, що ця ділянка належить ОСОБА_1 на підставі державного акту серії НОМЕР_5 від 22 жовтня 2003 року.

Безпосередньо після укладення договору державна реєстрація права оренди не здійснювалась.

Земельний податок за земельні ділянки, що перебували у власності ОСОБА_1 протягом 2010-2016 років сплачувався ним особисто (а.с.20,21 том 1).

13 квітня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 3,55 га з кадастровим номером НОМЕР_9. Підставою зазначено - державний акт серії НОМЕР_5 від 22 жовтня 2003 року. Рішення про реєстрацію прийняте державним реєстратором 19 квітня 2017 року (а.с.13,14 том 1).

В матеріалах справи наявна копія державного акту (а.с.56-57 том 1), на підставі якого здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на ділянку такого розміру та з таким кадастровим номером (далі - копія 2).

Наявність у них оригіналу державного акту такого змісту сторони заперечують.

Дослідження копії 1 (а.с.8 том 1, а.с. ……..том 2 апеляція) та копії 2 (а.с.56-57 том 1) державного акту свідчить про відмінності площ ділянок та їх кадастрових номерів. Копія 2 державного акту має ознаки виправлень у кадастрових номерах та розмірах ділянок.

До того ж конфігурація ділянки «1» у копії 2 не відповідає кадастровому плану цієї ділянки, який додано до договору оренди від 30 жовтня 2015 року (а.с.60 том 1).

Доказів видачі державного акту НОМЕР_5 з таким змістом матеріали справи не містять.

13 квітня 2017 року одночасно з реєстрацією права власності ОСОБА_1 державний реєстратор провів реєстрацію договору оренди від 30 жовтня 2015 року (а.с.14, том 1). Реєстрація здійснена на підставі заяви представника ВКП "КАРО" та наданих ним документів (а.с.186 том 1).

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що реєстрація права власності ОСОБА_1 на спірну ділянку здійснена відповідачем на підставі копії (2) державного акту, яка не відповідає змісту оригіналу державного акту та має ознаки виправлень, а предметом договору оренди від 30 жовтня 2015 року стала земельна ділянка, ідентифікаційні ознаки якої (розмір, конфігурація та кадастровий номер) мають суттєві відмінності від змісту правовстановлюючого документу - державного акту серії НОМЕР_5 від 22 жовтня 2003 року (а.с. 72 том 2).

Крім того, оспорюваний договір оренди та додані до нього акти в графі «орендодавець» містять підпис - «Бунієвська».

Позивач оспорював підписання ним цих документів та неодноразово заявляв клопотання про витребування оригіналу договору оренди у відповідача та призначення почеркознавчої експертизи, яку можливо провести лише за наявності оригіналу досліджуваного документу.

Проте, не заперечуючи факт наявності у нього оригіналів договору оренди та актів від 30 жовтня 2015 року, ВКП «КАРО» не виконав неодноразову вимогу суду надати оригінали (а.с.102, 117, 156), що могло бути підставою для застосування судом першої інстанції правил статті 109 ЦПК щодо наслідків ухилення від участі в експертизі.

В судовому засіданні апеляційного суду за клопотанням представника позивача представнику ВКП «КАРО» запропоновано надати оригінали оспорюваних документів. За заявою представника ВКП «КАРО» оголошувалась перерва у судовому засіданні для надання суду цих документів.

Але в судовому засіданні апеляційного суду 22 листопада 2018 року представник ВКП «КАРО» заявив про відмову надати суду оригінали договору оренди та актів від 30 жовтня 2015 року з посиланням на зміст постанови касаційного суду.

Така процесуальна позиція відповідача свідчить про ухилення від встановлення всіх дійсних обставин справи та перевірки доводів сторін.

Судом також встановлено, що з березня 2017 року представник позивача неодноразово зверталась до різних установ з метою отримати інформацію щодо можливого укладення угод з земельними ділянками ОСОБА_1 та зупинення будь-яких реєстраційних дій прав на ці ділянки (а.с.12 -18, 122-124). Такі дії вчинялись позивачем до набуття відповідачем права оренди.

Отже, аналіз фактичних обставин справи в їх сукупності (відмінність даних про земельну ділянку у договорі та державному акті; несанкціоноване виправлення розмірів та кадастрових номерів ділянки в копії 2 державного акту, невідповідність підпису орендодавця його статевим ознакам, сплата земельного податку позивачем особисто та інші) не дає достатніх підстав для висновку, що станом на 30 жовтня 2015 року волевиявлення ОСОБА_1 було спрямоване на передачу в оренду належної йому земельної ділянки «1», саме ця ділянка стала об'єктом договору оренди та сторони узгодили всі істотні умови оренди, зокрема строк оренди та розмір орендної плати.

Апеляційний суд, на виконання вказівок, що містяться у постанові касаційного суду, додатково дослідив обставини, на які посилається відповідач, щодо оцінки факту отримання ОСОБА_1 орендної плати.

При цьому апеляційним судом встановлено, що орендну плату ОСОБА_1 отримував за користування відповідачем земельною ділянкою позивача на підставі їх усної домовленості до укладення договору у період 2011-2015 року, ), та до набуття відповідачем права оренди (серпень 2016 року) (а.с.189-200 том 1), а також щодо землі, належної іншим особам (а.с.197 том 1).

Після набуття ВКП «КАРО» права оренди за договором оренди від 30 жовтня 2015 року ОСОБА_1 орендну плату не отримував.

Отже сам по собі факт отримання ОСОБА_1 орендної плати у попередній період (2011- 2016 роки) за сукупністю встановлених обставин не може свідчити, що позивач фактично визнав та схвалив договірні правовідносини з відповідачем.

Висновки, що містить постанова ВСУ від 23 вересня 2015 року (справа №3-502гс15), таких висновків не спростовують, оскільки вимоги про визнання правочину неукладеним позивачем не заявлялись та судом не розглядались.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з основним висновком суду першої інстанції про невідповідність договору оренди землі, укладеного 30 жовтня 2015 року від імені ОСОБА_1 з ВКП «КАРО», вимогам статті 203 ЦК, що є підставою для визнання його недійсним за статтею 215 ЦК.

При вирішенні питання про відшкодування представнику позивача 2049 грн. судових витрат, пов'язаних з явкою до суду (а.с.305-308), апеляційний суд виходить з положень статті 138 ЦПК, яка не передбачає відшкодування цих витрат іншою стороною (частина 1), та відсутності достатніх підстав для розрахунку втраченого заробітку представника позивача за наданими ним документами.

Розмір судового збору, сплаченого відповідачем при подачі апеляційної скарги, визначено судом, виходячи з кількості заявлених позовних вимог немайнового характеру, розміру судового збору за кожною вимогою та розміру збору за подачу апеляційної скарги. Переплати судового збору при подачі апеляційної скарги (2121 грн.) не встановлено.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Виробничо-комерційне підприємство «КАРО» залишити без задоволення.

Рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Н.О.Шаманська

О.О.Ямкова

…………………………………

Повну постанову складено 26 листопада 2018 року.