Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 301/1818/16-ц

провадження № 61-31097св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2017 року, у складі судді Марковича І. І., та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 30 травня 2017 року, у складі колегії суддів: Бисага Т. Ю., Готра Т. Ю. Собослой Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 06 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 16 005,30 доларів США строком до 05 червня 2012 року. ОСОБА_4 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строк та на умовах, що передбачені договором.

Виконання умов кредитного договору забезпечено договорами поруки, укладеними між банком, як кредитором, та ОСОБА_6 і ОСОБА_5 як поручителями.

Посилаючись на відсутність законодавчої заборони кредитору вимагати від боржника частини заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, банк просив суд стягнути солідарно з відповідачів 10 650,30 доларів США, що за курсом, відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 05 серпня 2016 року, складає 263 011,44 грн.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 10 605, 30 доларів США, що становить 263 011,44 грн та складається з 4 580,98 доларів США - заборгованості за кредитом, 5 605, 03 - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, та 419,29 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом.

У грудні 2016 року до місцевого суду звернулись ОСОБА_6 та ОСОБА_5 із заявою про перегляд рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2016 року за нововиявленими обставинами.

Як на обставину, яка існувала на момент ухвалення вказаного рішення місцевого суду та могла суттєво вплинути на таке рішення, заявники посилались на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2012 року у справі № 705/368/2012 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 Зазначеним рішенням, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 червня 2007 року в сумі 6 938, 75 доларів США, було звернуто стягнення на предмет застави.

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 січня 2017 року заяву задоволено, рішення місцевого суду скасовано, справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 10 605,30 доларів США, що становить 263 011,44 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення з поручителів суми виниклої заборгованості за кредитним договором, місцевий суд виходив з того, що в силу положень статті 559 ЦК України порука є припиненою, а тому відсутні підстави для пред'явлення до них кредитором вимог.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 30 травня 2017 року рішення місцевого суду залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що кредитором пропущено шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителів, що є підставою для відмови в тій частині позовних вимог, яка стосується солідарного стягнення з боржника та поручителів суми заборгованості за кредитним договором.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до того, що судами було залишено поза увагою ту обставину, що зміст укладених договорів поруки вказує на обов'язковість настання в будь-якому випадку цивільно-правової відповідальності поручителів за невиконання боржником умов договору кредиту. Посилаючись на те, що договори поруки було укладено після підписання додаткової угоди, заявник вказує на обізнаність ОСОБА_6 та ОСОБА_5 із фактом укладення додаткової угоди до кредитного договору. Наведеним ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовує відсутність підстав для визнання договорів поруки припиненими.

У запереченні на касаційну скаргу відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вказують не необґрунтованість її доводів та відповідність оскаржуваних рішень законодавчим вимогам, у зв'язку з чим просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 06 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 16 005,30 доларів США строком до 05 червня 2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в порядку, встановленому умовами договору.

03 травня 2012 року між банком та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду до кредитного договору. Даною угодою, пункт 7.1 кредитного договору викладено у новій редакції, згідно з яким банк зобов'язувався надати «Позичальнику» кредитні кошти на строк з 06 червня 2007 року по 05 червня 2014 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі: 12 119 доларів США на придбання автомобіля, 34,5 грн - на реєстрацію предмета застави, а також 6091,95 грн - на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом та винагороди за надання фінансових інструментів.

Виконання зобов'язань позичальника забезпечено договорами поруки укладеними 10 травня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Посилаючись на неналежне виконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, банк звернувся з позовом до суду про солідарне стягнення з відповідачів суми виниклої заборгованості.

Відповідно до розрахунку позивача, сума заборгованості ОСОБА_4 перед банком за договором кредиту становить 10 605, 30 доларів США, що еквівалентно 263 011,44 грн, яка складається з: 4 580,98 доларів США - заборгованість за кредитом, 5 605, 03 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків, 419,29 доларів США - заборгованість по комісії.

За змістом статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слідує, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами).

Керуючись вказаними приписами цивільного законодавства та враховуючи при цьому положення додаткової угоди до кредитного договору, якою строк повного погашення кредиту сторонами було визначено до 05 червня 2014 року, а звернення до суду мало місце 16 вересня 2016 року, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про припинення поруки, оскільки протягом шестимісячного строку, обрахування якого розпочалось з наступного дня після спливу строку дії кредитного договору, позивач не пред'явив вимог до поручителя.

Виходячи із зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В.В. Пророк

І.М. Фаловська