Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 2011/3915/12

провадження № 61-38446 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представник відповідача - ОСОБА_7;

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_8, правонаступниками якої є: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_13 - на постанову апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2018 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 вересня 2004 року по 26 травня 2011 року вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Зазначала, що 01 лютого 2008 року на підставі договору про придбання права на приміщення (дольової участі) № 2 ними було придбано право на нежитлове приміщення НОМЕР_1, загальною проектною площею 33,9 кв. м, яке розташоване на першому поверсі бізнес-центра «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1. Розмір дольової участі (паю) склав 276 351 грн 15 коп. Вказаний договір було укладено від імені відповідача, проте оплата коштів за договором здійснювалась за рахунок отриманих нею кредитних коштів на підставі кредитного договору від 30 січня 2008 року, укладеного між нею та закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ЗАТ «Перший Український МіжнароднийБанк»). За вказаним кредитним договором нею було отримано кредит грошові кошти у розмірі 325 тис. грн, які були використані відповідачем для сплати вказаного вище внеску. Сплату кредиту та процентів вона здійснювала за власні кошти, відповідач не приймав участі в погашенні кредиту та сплаті процентів за його використання. Будівництво бізнес-центру «ІНФОРМАЦІЯ_1» завершено, проте свідоцтво про право власності на спірне нежитлове приміщення не отримано. За час шлюбу нею за кредитним договором було сплачено 160 792 грн 53 коп., а після розірвання шлюбу і по 16 січня 2015 року нею було сплачено 427 120 грн 81 коп.

У зв'язку з наведеним, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на майнові права на отримання в особисту приватну власність 1/2 частини нежитлового приміщення НОМЕР_1, загальною проектною площею 33,9 кв. м, яке розташоване на першому поверсі бізнес-центра «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_6 на її користь 213 560 грн 41 коп. як 1/2 частину грошових коштів, сплачених нею за кредитним договором за період з 26 травня 2011 року по 16 січня 2015 року.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 липня 2015 року у складі судді Руднєвої О. О. позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 1/2 частину майнових прав на нежитлове приміщення НОМЕР_1, загальною проектною площею 33,9 кв. м, яке розташоване на першому поверсі бізнес-центра «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 у рахунок погашення заборгованості по кредитним зобов'язанням за кредитним договором від 30 січня 2008 року суму у розмірі 147 552 грн 25 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у силу статей 60, 69, 70 СК України спірне нежитлове приміщення набуто сторонами за час шлюбу за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частках.21 серпня 2009 року спірне нежитлове приміщення за актом приймання-передачі передано ОСОБА_6, проте свідоцтво про право власності на нерухоме майно не отримано. Відтак, за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 необхідно визнати право власності на 1/2 частину майнових прав на спірне нежитлове приміщення. Оскільки кредитні кошти позивач отримала і витратила в інтересах сім'ї, то суд стягнув на її користь з відповідача сплачену нею половину кредитної суми.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9, правонаступниками якої є: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 суму сплаченого судового збору у розмірі 3 164 грн 10 коп. у зв'язку із зловживанням процесуальними правами та неповідомленням про укладення договору купівлі-продажу від 22 грудня 2015 року, що призвело до ухвалення судом першої інстанції рішення з порушенням норм процесуального права.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що 20 серпня 2009 року ОСОБА_6 за угодою про відступлення права вимоги нежитлового приміщення передав право вимоги передачі у власність нежитлового приміщення ОСОБА_15, яка сплатила йому у рахунок вартості вимоги 276 351 грн 15 коп. 08 лютого 2014 року на ім'я ОСОБА_15 було видано свідоцтво про право власності на спірні нежитлові приміщення. Отже, на час ухвалення рішення суду право власності на нежитлове приміщення належало ОСОБА_15, яка за договором купівлі-продажу від 22 грудня 2015 року продала ОСОБА_8 спірне нежитлове приміщення. ОСОБА_15, як власник спірних нежитлових приміщень, правонаступником якої за договором була ОСОБА_8, не була залучена до участі у справі в суді першої інстанції, а судом ухвалене судове рішення, яке впливає на її права, а, відтак, на права ОСОБА_8, а після її смерті 09 липня 2017 року і на права її правонаступників. Оскільки ОСОБА_6 зловживав своїми процесуальними правами та не повідомив про укладення договору купівлі-продажу від 22 грудня 2015 року, то з нього стягнуто на користь ОСОБА_9 суму сплаченого судового збору.

У червні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_13 - подала касаційну скаргу, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_8 стала власником спірного нежитлового приміщення 22 грудня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, а рішення суду першої інстанції було ухвалено 06 липня 2015 року, тобто права, свободи чи інтереси ОСОБА_8 вказаним рішенням суду порушено не було, так як вони виникли через п'ять місяців після ухвалення судом рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_6 коштів, сплачених ОСОБА_4 за кредитним договором за час шлюбу та після розірвання шлюбу, апеляційний суд взагалі не навів мотивів у цій частині, не зазначив яким чином рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_6 кредитних коштів порушило права чи інтереси ОСОБА_15 чи ОСОБА_8 Апеляційна скарга ОСОБА_8 також не містить аргументів та посилань на норми права, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Також посилалась на те, що апеляційний суд не перевірив, чи йдеться про одні й ті самі нежитлові приміщення, оскільки 08 лютого 2014 року ОСОБА_15 зареєструвала право власності не на спірне приміщення, а на нежитлове приміщення 1-го поверху НОМЕР_1 в нежитловій будівлі літ. «А-6», загальною площею 31,9 кв. м, по АДРЕСА_1, і в подальшому його відчужила ОСОБА_8

Тобто нежитлове приміщення ОСОБА_8 знаходиться у будівлі літ. «А», а спірне нежитлове приміщення згідно рішення суду першої інстанції не має прив'язки до будівлі літ. «А», загальна площа нежитлового приміщення ОСОБА_8 складає 31,9 кв. м, а загальна площа спірного нежитлового приміщення - 33,9 кв. м.

ОСОБА_6 судові рішення не оскаржив.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду частково не відповідає.

Судом встановлено, що з 25 вересня 2004 року по 26 травня 2011 року ОСОБА_4та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі.

30 січня 2008 року між ЗАТ«Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за яким вона отримала кредит у розмірі 325 тис. грн терміном до 28 січня 2028 року. Кредит отримано за згодою ОСОБА_6 (а.с. 142-151, 152, т. 2).

01 лютого 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Авангард-М» (далі - ТОВ «Авангард-М») та ОСОБА_6 було укладено договір на придбання прав на приміщення (дольової участі) № 2, згідно з яким ТОВ «Авангард-М» зобов'язується за рахунок відповідача забезпечити будівництво для відповідача об'єкта нерухомості - нежитлового приміщення НОМЕР_1, проектною площею 32,19 кв. м, яке знаходиться на першому поверсі Бізнес-Центру, що розташований по АДРЕСА_1, яке ТОВ «Авангард-М» придбає у забудовника і зобов'язується передати ОСОБА_6 після введення Бізнес-Центру в експлуатацію.

20 вересня 2008 року між ТОВ «Авангард-М», закритим акціонерним товариством «Місто» та ОСОБА_6 укладено угоду про уступку права вимоги, згідно з якою у зв'язку з повною сплатою відповідачем паю за договором на придбання прав на приміщення (дольової участі), ТОВ «Авангард-М» передало ОСОБА_6 майнові права на вказане вище нежитлове приміщення.

Судом також встановлено, що 20 серпня 2009 року було укладено угоду про відступлення права вимоги нежитлового приміщення, згідно з якою право вимоги передачі у власність нежитлового приміщення перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_15, яка сплатила йому у рахунок вартості вимоги суму в розмірі 276 351 грн 15 коп. На виконання зазначеної угоди 27 жовтня 2010 року ОСОБА_15 було укладено акт приймання-передачі нежитлового приміщення НОМЕР_1.

ОСОБА_15 до участі у справі залучена не була.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України в редакції Закону від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Встановивши, що на час ухвалення рішення суду першої інстанції власником нежитлових приміщень була ОСОБА_15, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_15 не була залучена до участі у справі судом першої інстанції, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості усунути зазначені недоліки суду першої інстанції.

При цьому апеляційний суд правильно послався на те, що ОСОБА_8, яка набула право власності на спірні нежитлові приміщення на підставі договору купівлі продажу від 22 грудня 2015 року після ухвалення рішення суду, має право на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки зачіпаються її права та обов'язки.

Отже, постанова апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на майнові права на спірне нежитлове приміщення, є законною і обґрунтованою, а доводи касаційної скарги про те, що права та інтереси ОСОБА_8 не порушені, висновків апеляційного суду не спростовують.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_6 1/2 частини грошових коштів, сплачених нею за кредитним договором від 30 січня 2008 року, апеляційний суд не врахував таке.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення 1/2 частини грошових коштів, сплачених нею за кредитним договоромвід 30 січня 2008 року, ОСОБА_4 посилалась на те, що 30 січня 2008 року між нею та ЗАТ «Перший Український МіжнароднийБанк» було укладено кредитний договір в інтересах сім'ї, за яким вона отримала кредит у розмірі 325 тис. грн і ці кошти було використано для сплати внеску за договором про придбання права на приміщення (дольової участі) від 01 лютого 2008 року № 2.

Відповідно до частини першої статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом з тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх нежитлове приміщення, унаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились відповідачкою її особисті кошти у рахунок погашення кредитних зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16, від 14 вересня 2016 року № 6-539цс16.

Апеляційний суд на викладене уваги не звернув та у порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року зазначені вище вимоги закону не врахував і взагалі не навів мотивів в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення 1/2 частини грошових коштів, сплачених нею за кредитним договоромвід 30 січня 2008 року.

Встановивши, що спірне нежитлове приміщення було придбане за час шлюбу за кошти, отримані позивачкою у кредит, апеляційний суд не врахував, що у подружжя виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. При цьому ОСОБА_4 доводила, що одноособово повернула кредит, отриманий на придбання спірного нежитлового приміщення (а.с. 126-132, 133-135 т. 3).

Крім того, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові ОСОБА_4, не звернув уваги на те, що ОСОБА_8 рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 1/2 частини грошових коштів, сплачених нею за кредитним договором від 30 січня 2008 року, не оскаржувала.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_6 1/2 частини грошових коштів, сплачених нею за кредитним договором від 30 січня 2008 року, не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_13 - задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_6 1/2 частини грошових коштів, сплачених нею за кредитним договором від 30 січня 2008 року, скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті (а саме - в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на майнові права) постанову апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк