Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2-1223/2011

провадження № 61-14337 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Миколаївської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2011 року у складі судді Чернявської Я. А. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 22 січня 2018 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Лисенка П. П., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що вона з 11 серпня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, від якого у них народилася донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2011 року шлюб розірвано, після розірвання шлюбу донька проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні.

Відповідач є громадянином США, постійно там проживає, під час перебування на території України погрожував забрати дитину.

Посилаючись на те, що сторони не можуть досягти згоди щодо місця проживання дитини, просила визначити місце проживання дочки

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання матері.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що умови проживання дитини з матір'ю є належними, позивач має позитивні характеристики щодо її особистих та моральних якостей, дитина з 2008 року фактично проживає з матір'ю, яка відіграє важливу роль у її вихованні.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2017 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2011 року залишено без задоволення.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 22 січня 2018 року апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 залишена без задоволення, а заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2011 рокузалишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, правильно виходив з того, що малолітня дочка сторін тривалий час проживає з матір'ю, яка створила для дитини належні житлово-побутові умови та забезпечує її всім необхідним для повноцінного розвитку. Мати позитивно характеризується, а тому відсутні виключні підстави для розлучення дитини з матір'ю. Крім того, апеляційний суд урахував принципи Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, що регулює питання захисту прав та свобод дітей, зокрема відсутність будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з матір'ю. Відсутність висновку служби у справах дітей щодо доцільності визначення місця проживання дитини з одним із батьків не вплинуло на правильність висновків суду, оскільки такий висновок носить рекомендаційний характер. Помилкове зазначення у рішенні суду місця проживання дитини з матір'ю (адреси), не є істотним, оскільки місце проживання малолітньої дитини визначається за місцем проживання одного із батьків. Суд відхилив доводи заявника про порушення правил підсудності, як безпідставні та вказав, що розгляд справи у суді першої інстанції за відсутності відповідача не є підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки в суді апеляційної інстанції він мав можливість надавати свої заперечення на позов та відповідні докази на їх підтвердження.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, у якій заявник просив скасувати заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 вересня

2011 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 22 січня 2018 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема зазначено про не урахування судами визначеного Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року принципу рівності прав батьків щодо дітей, а посилання суду апеляційної інстанції на закріплений в Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 рокупринцип неможливості розлучення матері з дитиною за відсутності для цього виключних обставин, свідчать про дискримінацію заявника як батька дитини. Суд першої інстанції ухвалив рішення за відсутності висновку органу опіки і піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини з одним із батьків, а суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки посиланням заявника на невідповідність відомостей, зазначених у акті обстеження умов проживання дитини, фактичним обставинам справи, не прийняв до уваги доводи заявника про пред'явлення позову з порушенням правил підсудності та неналежного повідомлення заявника про розгляд справи судом першої інстанції. Крім того, зазначав, що розгляд справи апеляційним судом відбувся за участю неповноважного представника позивача.

Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з

11 серпня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2011 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З акту обстеження умов проживання від 03 грудня 2010 року встановлено, що за місцем проживання ОСОБА_1 та малолітньої дитини ОСОБА_4 для дитини створені всі належні умови для проживання, виховання та розвитку.

Згідно характеристики з місця роботи ОСОБА_1, виданої Малим впроваджувальним колективним підприємством «Вікінг», позивач зарекомендувала себе як старанний, дисциплінований та уважний робітник. До своїх обов'язків ставиться відповідально, доручену роботу виконує своєчасно. ОСОБА_1 ввічлива та комунікабельна людина. Суспільних нарікань немає.

З характеристики із дошкільного навчального закладу №140 «Малятко», убачається, що малолітня ОСОБА_4 є активною, уважною, ласкавою та доброзичливою дівчинкою, яка із радістю відвідує садочок.

Відповідно до статті 141 СК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частиною першою статті 160 СК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

В силу частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави - учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада

1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М. С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Суди попередніх інстанцій при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, в контексті першочергового урахування інтересів саме дитини, які переважають над інтересами батьків, правильно вказали на тривалість проживання малолітньої дитини з матір'ю, її прихильність до матері, добросовісне виконання позивачем батьківських обов'язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір'ю, чи негативно впливали на її виховання та розвиток.

Визначення місця проживання дитини з матір'ю не можна тлумачити як наявність у матері переваги перед батьком, оскільки батько дитини у такому випадку не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у своїх висновках помилково послався на принцип, задекларований у статті 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, про те, що дитина може бути розлучена з матір'ю лише у виняткових випадках, оскільки зазначена Декларація не є міжнародним договором, і не має обов'язкового характеру. Зазначене не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки апеляційний суд керувався й іншими нормами законодавства, що врегульовують спірні правовідносини, в тому числі застосував норми Конвенції, у якій реалізовано принцип примату інтересів дитини понад усім, норми якої є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України.

Доводи касаційної скарги про те, що рішення судів попередніх інстанцій є незаконними, оскільки ними не ураховано відсутність висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків, є безпідставними, оскільки сама по собі відсутність такого висновку, не призвела до порушення порядку вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини. Такий висновок не має для суду наперед встановленої сили, а оцінюється нарівні з іншими доказами, де до уваги береться ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Відсутність позивача у судовому засіданні в суді першої інстанції, не позбавила його права надати суду апеляційної інстанції свої заперечення та відповідні докази на їх підтвердження. Діюче процесуальне законодавство надає особі, яка не приймала участь у справі в суді першої інстанції, надати суду апеляційної інстанції докази, неможливість подання яких до суду першої інстанції об'єктивно від нього не залежала. Однак, в суді апеляційної інстанції представник відповідача обмежився лише посиланням на незаконність та необгрунтованість рішення суду першої інстанції, і не навів будь-яких переконливих аргументів та доказів, які б підтверджували помилковість висновку суду щодо визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Щодо доводів касаційної скарги про невідповідність на час ухвалення рішення судом першої інстанції фактичної адреси проживання позивача з дитиною відомостям, зазначеним в акті обстеження умов проживання дитини від

03 грудня 2010 року, то вони не є істотним, оскільки у даному випадку визначальним є визначення особи одного із батьків, з яким буде проживати дитина. При цьому, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України).

Посилання заявника на порушенням правил підсудності є помилковим, оскільки розгляд справи здійснено відповідно до правил підсудності, визначених в частині десятій статті 110 ЦПК України 2004 року.

Що стосується тверджень заявника про порушення судом першої інстанції порядку повідомлення відповідача про розгляд справи, слід зазначити, що повідомлення про дату, час та місце судового засідання у справі направлялись рекомендованими листами на адресу представників ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, діючих в інтересах заявника по довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю. В. 11 червня 2010 року та зареєстрованій в реєстрі за № 884, 885, та отримувались ними. Доказів того, що видана на зазначених представників відповідача довіреність була ним відкликана чи скасована, матеріали справи не містять.

Допущені судом першої інстанції процесуальні порушення в частині неналежного повідомлення громадянина іншої держави згідно приписів Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або торгових справах від 15 листопада 1965 року, не призвели до неправильного вирішення спору між сторонами, оскільки допущені недоліки судового провадження повною мірою могли бути усунуті представником відповідача під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Оцінюючи зазначені порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції, суд касаційної інстанції ураховує, що вони не призвели до неправильного вирішення спору по суті.

Верховний Суд також ураховує, що з моменту ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції (14 вересня 2011 року), соціальні зв'язки та прив'язаність дитини і матері тільки зміцнились, а тому скасування зазначеного рішення може призвести до порушення інтересів дитини та погіршення її психологічного стану.

При цьому у разі зміни істотних обставин, за наявності спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, батько не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом.

Встановивши велику тривалість розгляду справи та одночасно визнавши непереконливими доводи заявника щодо необхідності перегляду оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд визнає доводи касаційної скарги недостатньо обгрунтованими для того, щоб визнати справедливими та обгрунтованими твердження заявника про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень, та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на законність та обгрунтованість рішення судів першої та апеляційної інстанцій, фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 вересня

2011 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 22 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г.І. Усик