Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 509/4315/16-ц

провадження № 61-7218св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Товариство з обмеженою відповідальністю «Атланта»,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 червня 2017 року у складі головуючого-судді Кочко В. К. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року у складі суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Атланта» (далі - ТОВ «Атланта») про повернення грошових коштів, стягнення 3% річних та відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 01 жовтня 2016 року між ним, як представником ОСОБА_7 та ОСОБА_5 через ТОВ «Атланта» був укладений договір № 105/16 про намір укласти договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1, за визначеною сторонами ціною у 5 тис. дол. США.

На виконання цього договору ним передано ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 500 дол. США, в якості авансу, за яки відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мали оформити спадкові права на нерухомість, після смерті матері. В подальшому за договором поруки передано ОСОБА_6 4 500 дол. США, в рахунок повної вартості будинку та земельної ділянки. При ретельному огляді садового будинку було виявлено його неналежний стан, у зв'язку з чим ОСОБА_7 відмовилася від його купівлі, про що було повідомлено відповідачів, з вимогою про повернення отриманих грошових коштів, яку останні не виконали, що змусило його позичити у ОСОБА_8 для ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 5 тис. дол. для найму житла.

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5 аванс в розмір 500 дол. США, що еквівалентно 13 562 грн; стягнути з ОСОБА_6 грошові кошти отримані за будинок в сумі 4 500 дол. США, що еквівалентно 122 058 грн; стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 3 % річних в розмірі 1 695,25 грн, 69 166,20 грн на відшкодування завданою позикою грошових коштів шкоди та 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 червня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача 13 562 грн, що еквівалентно 500 дол. США; стягнуто з ОСОБА_6 на користь позивача 122 058 грн, що еквівалентно 4 500 доларам США; стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 3% річних в сумі 1 695,25 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з вини відповідачів, які не повідомили про технічний стан садового будинку, не було укладено договір купівлі-продажу такого будинку, унаслідок чого, останні мають повернути одержані на виконання договору про намір грошові кошти в якості авансу в сумі 500 доларів США та вартості нерухомості - 4 500 доларів США, з урахуванням 3 % річних.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від13 червня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_5 грошових коштів та 3 % річних змінено, а саме стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 13 035 грн, що еквівалентно станом на 13 червня 2017 року 500 дол. США, у задоволенні вимог про стягнення 3% річних - відмовлено. Рішення районного суду в частині вирішення вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_5 суми авансу, отриманої на виконання договору про намір укласти договір купівлі-продажу, у зв'язку з неукладенням такого договору, проте без застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 червня 2017 року в частині вирішення вимог до ОСОБА_6 та ТОВ «Атланта» не оскаржувалося та не було предметом перегляду в апеляційному порядку.

У лютому 2018 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до неї.

Касаційна скарга мотивована тим, що поза увагою судів залишилося те, що договір купівлі-продажу не укладено саме з вини позивача, а відтак забезпечувальний платіж залишається саме у відповідача; за договором про намір, який не розірвано та не визнано недійсним, відповідач отримала гривню, а суди безпідставно стягнули з неї іноземну валюту.

Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Сторони не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду - без змін.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК Українивизначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина перша статті 628 ЦК Українипередбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 635 ЦК Українивстановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Судами встановлено, що 01 жовтня 2016 року між ТОВ «Атланта», як агентством, ОСОБА_5, як власником та ОСОБА_4, як покупцем укладено договір № 105/16 про намір укласти договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1, за ціною 5 тис. дол. США, на виконання якого власник отримала забезпечувальний платіж в грошовій сумі в гривні, що еквівалентна 500 дол. США. Сторони домовилися, що договір купівлі-продажу нерухомості має бути укладений між власником та покупцем, та нотаріально посвідчений до 20 січня 2017 року.

Зміст позову ОСОБА_4 полягає у вимозі повернення грошових коштів, одержаних від нього відповідачем як попередню оплату в рахунок суми за основним договором, у зв'язку з тим, що зобов'язання не виконано (не укладено основний договір), через виявлені недоліки садового будинку, що приховали відповідачі при укладенні попереднього договору.

Отже, між сторонами виникли правовідносини щодо авансу, а тому спірні правовідносини регулюються статтею 570 ЦК України, положеннями якої суди першої та апеляційної інстанцій правильно керувалися при вирішенні спору.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК Українивиконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК Українизавдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов'язання.

Правила статті 570 ЦК Українипоширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Оскільки договір купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна - садового будинку та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_5 грошова сума в розмірі еквівалентному 500 дол. США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції становила 13 035,35 грн, є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13.

Частиною другою статті 533 ЦК Українипередбачено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку стосовно того, що кошти, передані відповідачу, є авансом та підлягають поверненню позивачу у розмірі 13 035,35 грн, що еквівалентно 500 дол. США.

Доводи касаційної скарги зводяться до помилкового тлумачення змісту спірних правовідносин та норми їх регулювання.

Отже, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції, в частині вирішення вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 - без змін. У іншій частині рішення судів не переглядаються.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК Українисуд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Овідіопорльського районного суду Одеської області від 13 червня 2017 року у незміненій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2018 року, у зв'язку із залишенням судових рішень без змін необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 червня 2017 року у незміненій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, залишити без змін.

Поновити виконання рішення Овідіопорльського районного суду Одеської області від 13 червня 2017 року у незміненій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик