Справа № 522/627/17
Провадження № 2/522/414/18
РІШЕННЯ

Іменем України

20 вересня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання спільним сумісним майном та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду 13.01.2017 року звернулась позивачка ОСОБА_1 з позовом до відповідача ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання спільним сумісним майном та поділ спільного майна подружжя.

Позивачка просила:

- встановити факт проживання спільно однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з січня 2004 по грудень 2016 рр. включно;

- визнати спільним сумісним майном та здійснити поділ спільного сумісного майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнавши за кожним з них право особистої приватної власності на 1/2 частку наступного майна:

- житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Нерубайське, вул. Хаджибейська, 45;

- квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка в цілому складається з двох кімнат, загальна площа 51,2 кв.м., житлова площа 36,0 кв.м.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалась на те, що вона познайомилась з відповідачем ОСОБА_2 у серпні 2001 року, з яким у тому ж році почала проживати спільно на орендованих квартирах в м. Одесі. Восени 2003 року сторони збудували будинок під №45 по вул. Хаджибейська в с. Нерубайське Одеської області. При цьому замовником будівництва виступала позивачка, яка й стала власником будинку згідно свідоцтва про право власності від 22.12.2003 року. Вказаний будинок за договором купівлі-продажу від 30.01.2004 року був переоформлений на імя відповідача ОСОБА_2, для, як зазначила позивачка, оформлення відповідачем, який є громадянином ОСОБА_3, посвідки на постійне проживання в Україні. Після завершення будівництва, з 2004 року сторони одночасно проживали та робили ремонт у вказаному будинку, який станом на момент розгляду справи до кінця незавершений. 17 листопада 2005 року від спільного проживання позивачки та відповідача була народжена дитина сторін син ОСОБА_4. У період спільного проживання з відповідачем вони жили з їхнім спільним сином ОСОБА_5 та сином позивачки від попереднього шлюбу ОСОБА_6. 06.01.2006 року сторони за договором купівлі-продажу придбали на імя відповідача квартиру під №19 в м. Одесі по вул. Рішельєвська, 27. Таким чином, як зазначає позивачка, сторони проживали однією сімєю до грудня 2016 року та припинили спільне проживання через регулярні конфлікти та непорозуміння.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 17.01.2017 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 28.01.2017 року після усунення недоліків позовної заяви позивачем було відкрито провадження у справі.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 13.02.2017 року було задоволено заяву позивачки та позов було забезпечено, накладено арешт стосовно майна щодо якого заявлено позов, а саме стосовно житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Нерубайське, вул. Хаджибейська, 45 та квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 06.03.2017 року було задоволено заяву позивачки про витребування доказів.

Розгляд справи (27.03.2017 року, 24.04.2017 року, 22.05.2017 року) відкладався за клопотаннями сторін.

Ухвалою суду від 22.06.2017 року справу було призначено до відкритого судового розгляду.

22.06.2017 року розгляд справи був відкладений у звязку з відрядженням судді.

13.09.2017 року розгляд справи був відкладений за клопотанням сторін.

19.10.2017 року у судовому засіданні надали свої пояснення як свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9. Розгляд справи був відкладений на 28.11.2017 року.

28.11.2017 року розгляд справи був відкладений у звязку з неявкою сторін.

У судовому засіданні 08.02.2018 року у якості свідка була допитана ОСОБА_10.

28.03.2018 року розгляд справи був відкладений у звязку з перебуванням судді у відпустці.

07.05.2018 року у судовому засіданні надали свої пояснення як свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13.

27.06.2018 року розгляд справи був відкладений за клопотанням сторони відповідача у звязку з неявкою свідка.

У судовому засіданні 18.09.2018 року позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_14 позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.

Так, позивачка пояснила, що вона познайомилась з відповідачем ОСОБА_2 у серпні 2001 року, з яким з 15 серпня 2001 року (день народження ОСОБА_2) почала проживати спільно на орендованих квартирах в м. Одесі як одна сімя, однак без реєстрації шлюбу в органі РАЦС. Таким чином у орендованих квартирах в м. Одесі по вул. Дерибасівська та ОСОБА_15 сторони проживали до переїзду у новозбудований будинок. За твердженням позивачки, за її ініціативи сторони вирішили побудувати будинок за допомогою її батьків в с. Нерубайське Одеської області, для цього вони почали підшукувати земельну ділянку у вказаному селі. Весною 2003 року сторони придбали земельну ділянку на її імя, а восени 2003 року вже збудували будинок під №45 по вул. Хаджибейська в с. Нерубайське Одеської області. При цьому замовником будівництва виступала позивачка, яка й стала титульним власником будинку згідно свідоцтва про право власності від 22.12.2003 року. Вказаний будинок за договором купівлі-продажу від 30.01.2004 року був переоформлений на імя відповідача ОСОБА_2, для, як зазначила позивачка, оформлення відповідачем, який є громадянином ОСОБА_3, посвідки на постійне проживання в Україні. Після завершення будівництва, з 2004 року сторони одночасно проживали та робили ремонт у вказаному будинку, який станом на момент розгляду справи до кінця не завершений. У будинку проживали сторони по справі, мали спільний бюджет, спільні права та обовязки і всі атрибути сімї. Позивачка проявляла ініціативу та брала участь у здійснені ремонту, купівлі меблів, побутової техніки, укладала договори щодо постачання телекомунікаційних послуг до вказаного будинку тощо. Як зазначила позивачка, сторони по справі довго планували дитину, однак позивачка тривалий час не могла завагітніти, у звязку з чим проходила курс лікування в санаторії Лермонтовський в м. Одесі. 17 листопада 2005 року від спільного проживання позивачки та відповідача була народжена нею дитина син ОСОБА_4. В період спільного проживання з відповідачем, їхнім спільним сином ОСОБА_5 та сином позивачки від попереднього шлюбу ОСОБА_6, 06.01.2006 року сторони за договором купівлі-продажу придбали на імя відповідача квартиру під №19 в м. Одесі по вул. Рішельєвська, 27. Таким чином сторони проживали однією сімєю до грудня 2016 року та припинили спільне проживання через регулярні конфлікти та непорозуміння, відповідач виганяв позивачку з дому, чинив перешкоди у користуванні будинком, влаштовував сварки з її старшим сином від попереднього шлюбу ОСОБА_6.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_16 (по довіреності від 21.02.2017 року) у судовому 18.09.2018 року заперечували щодо задоволення позовних вимог та просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні зазначив, що не памятає коли познайомився з позивачкою, однак почав проживати з нею однією сімєю, сином ОСОБА_5 та сином позивачки від минулого шлюбу ОСОБА_6 в с. Нерубайське лише з 2006 року, після купівлі ним квартири АДРЕСА_2 06.01.2006 року, а будинок в с. Нерубайське по вул. Хаджибейська, 45 він придбав у позивачки за договором купівлі-продажу від 30.01.2004 року, з якою з моменту знайомства й до 2006 року підтримував виключно дружні стосунки. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що у період між народженням сина ОСОБА_5 у листопаді 2005 року та 2006 роком позивачка з дітьми проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1, так як в будинку не було умов для проживання в ній сімї, не було опалення. Зазначив, що у спірному будинку в с. Нерубайське позивачка з дітьми у вказаний період не проживала, що підтверджується на його думку відсутністю реєстрації місця проживання в ньому у вказаних осіб. Відповідач вказав, що спільну дитину вони не планували, а завагітніла позивачка випадково та не заперечував щодо того що ОСОБА_4 є їх сином. Відповідач підтвердив, що добровільно визнав батьківство щодо дитини та забрав позивачку з дитиною з полового будинку, однак зазначив, що відразу після народження ОСОБА_5 позивачка з дітьми поїхала до смт. Березівки в Одеській області до своїх батьків, де і проживала до 2006 року.

У судовому засіданні надав свої пояснення як свідок ОСОБА_17.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, оцінивши у сукупності надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини.

З матеріалів справи та пояснень осіб, які брали участь у судовому засідання, судом встановлено, що 17 листопада 2005 року у сторін по справі народився син ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження 1-ЖД №019878 від 02.12.2005 року (т.1, а.с.19).

З довідки міського відділу РАЦС Одеського обласного управління юстиції за №143/12-34 від 02.12.2005 року вбачається, що до актового запису №323 від 02.12.2005 року про народження ОСОБА_18 на підставі спільної заяви батьків про визнання батьківства від 02.12.2005 року внесені відомості про батька ОСОБА_2 громадянин ОСОБА_19 Республіки, прізвище дитини змінено на Гечер (т.1, а.с.26).

Визнання відповідачем свого батьківства відносно сина ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_2, підтверджується нотаріально посвідченою заявою відповідача від 27.06.2007 року (т.1, а.с.21). Зазначене також встановлено з пояснень сторін.

Місце проживання відповідача на території України документовано посвідкою на постійне проживання ОД №6984 від 13.02.2009 року (т.1, а.с.16).

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідачу належить житловий будинок з надвірними спорудами під №45, що знаходиться в селі Нерубайське Біляївського району Одеської області по вулиці Хаджибейській та складається з одного житлового будинку, зазначеного на плані А, житловою площею 64,0 кв.м. та надвірних споруд: Б сараю, І цистерни, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30.01.2004 року (т.1, а.с.35).

Згідно п. 2 договору зазначений будинок належав позивачці на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Нерубайської сільської ради 22 грудня 2003 року.

Також судом встановлено, що за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 06 січня 2006 року, відповідач придбав квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка в цілому складається з двох кімнат, загальна площа 51,2 кв.м., житлова площа 36,0 кв.м. (т.1, а.с.36). Право власності зареєстровано за відповідачем, про що свідчить витяг КП «ОМБТІ та РОН» від 27.02.2006 року №9956017.

За розглядом справи судом встановлено, що ОСОБА_1 спільно із громадянином ОСОБА_3 ОСОБА_2 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по грудень 2016 року.

Вищевказаний факт підтверджується:

- особистими поясненнями позивачки ОСОБА_1, яка пояснила, що у серпні 2001 року вона познайомилась з ОСОБА_2, з яким почала проживати спільно з 15 серпня 2001 року (день народження відповідача). Вона спільно з відповідачем проживала у орендованих квартирах в м. Одесі та у них фактично виникли сімейні відносини, а після побудови у 2003 році домоволодіння в с. Нерубайське, з 2004 року почали проживати у ньому спочатку в допоміжному приміщенні, а потім в самому будинку, одночасно сторони весь час робили ремонт в будинку, що також підтверджується детальним описом таких будівельних і ремонтних робіт в судовому засіданні;

- поясненнями свідка ОСОБА_7, яка приходиться позивачці матірю, яка показала, що у 2001 році сторони познайомились, проживали спільно як подружжя на орендованих квартирах в м. Одесі, син позивачки від попереднього шлюбу ОСОБА_6 на той час постійно мешкав в м. Березівка з нею та її чоловіком (бабусею та дідусем) та відвідував місцеву школу, однак згодом проживав спільно зі сторонами по справі в м. Одесі на орендованих квартирах під час шкільних канікул (декілька разів на рік, у тому числі все літо під час літніх канікул). На питання представників обох сторін ОСОБА_7 відповіла, що проживати в спірному будинку в с. Нерубайське сторони почали у 2004 році, хома будинок що не був до кінця побудований, а ОСОБА_6 перевівся до школи в с. Нерубайське. Будинок побудували за допомоги її чоловіка, який допомагав у подальшому в ремонті так як є спеціалістом з будівництва. Свідок показала, що сторони спільно займалися домашнім господарством, позивачка готувала їжу для сімї. Свідок стверджувала, що відповідач знайомив та чоловіка зі своїми товаришами;

- поясненнями свідка ОСОБА_9, який приходиться позивачці батьком, який показав, що з відповідачем знайомий з 2001 року, він приїжджав до них у Березівку в якості нареченого позивачки. З 2001 року сторони проживали на орендованих квартирах в м. Одесі по вул. Дерибасівська та ОСОБА_15. Спільний син сторін ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_3, був запланованою та бажаною дитиною, після народження якого сімя сторін проживала лише в новозбудованому будинку в с. Нерубайське, по вул. Хаджибейська, 45. Позивачка з сином ОСОБА_5 ніколи не проживали в Березівці. Свідок показав, що він особисто займався будівництвом вказаного будинку, отримував за це від відповідача символічні грошові кошти, будівельні матеріали придбавала позивачка та відповідач. Зі слів свідка станом на сьогодні ремонтні роботи в будинку до кінця ще досі не завершені;

- поясненнями свідка ОСОБА_8, яка приходиться позивачці родичкою, яка зазначила, що їй відомо про те, що позивачка проживає з відповідачем з 2001 року. Свідок показала суду, що сторони по справі планували дитину, що перша вагітність закінчилася її перериванням, що відповідач хотів першу дитину саме сина та якого позивачка нарешті йому і народила-Деніз. Знає обох як чоловіка та дружину, у яких також є спільна дитина. Свідок пояснила, що відвідувала будинок сторін в с. Нерубайське у 2005 році в цей час будинок був придатний для проживання в ньому сімї;

- поясненнями свідка ОСОБА_6, який приходиться позивачці сином від попереднього шлюбу, який показав, що у 2001 році навчався у першому класі у школі в м. Березівка, однак матір (позивачка) забирала його на кожні шкільні канікули до м. Одеси, де він проживав з позивачкою та відповідачем(чоловік мами) на орендованих квартирах в м. Одесі. Крім того, свідок ОСОБА_6 дав покази, що він особисто був присутній при будівництві будинку у 2003-2004 рр., сторони у той час винаймали інше житло в с. Нерубайське, а у 2004 році сторони по справі заселилися до новозбудованого будинку в с. Нерубайське по вул. Хаджибейська, 45, який на той час був без опалення, відтак сторони опалювали оселю електричним каміном. Свідок пояснив, що спочатку між ним та відповідачем були добрі відносини, відповідач придбав йому велосипед у 2001 році, мобільний телефон у 2004 році, придбавав інші речі (мяч, шкільну форму, тощо). Свідок ОСОБА_6 показав, що з 2002 року він навчався у школі в с. Нерубайське. Згодом їм стосунки стали погіршуватися.

- поясненнями свідка ОСОБА_20, яка проходиться сторонам сусідкою по селу, яка показала, що підтримує зі сторонами дружні стосунки з моменту знайомства у с. Нерубайське у 2003 році, свідок показала, що сторони мали господарство у селі, побудували будинок, відповідач займався вівцями та баранами, а відповідачка свійською птицею, робила бринзу для продажу на ринку. Свідок показала, що батько позивачки робив ремонт в будинку №45 по вул. Хаджибейська в с. Нерубайське, а чоловік свідка возив позивачку з батьком у магазин ОСОБА_20 лінія для купівлі позивачкою будівельних матеріалів;

- поясненнями свідка ОСОБА_13, друга відповідача, який був викликаний за клопотанням відповідача та який показав, що знає сторін по справі, знає, що вони зустрічалися, підтвердив знайомство з батьками позивачки, зазначив, що сприймав позивачку як дружину відповідача. Також свідок повідомив, що допомагав у будівництві будинку в с. Нерубайське, перекривав дах будинку.

- спільними фотографіями, у тому числі фотографією позивачки та відповідача у домашньому одягу в орендованій квартирі, яка датована позивачкою 2001 роком (а.с. 25), фотографією сторін разом з подругою позивачки в орендованій квартирі, яка датована позивачкою 2001 роком (а.с. 25), фотографією відповідача спільно з батьком та старшим сином позивачки, яка датована позивачкою 2002 роком (а.с. 26), двома фотографіями сторін в орендованій квартирі, які датовані позивачкою 2003 роком (а.с. 26, 27), фотографією позивачки на будівництві спірного будинку у с. Нерубайське, яка датована позивачкою 2003 роком (а.с. 27), фотографією сторін та старшого сина позивачки у новозбудованому спіному будинку у м. Нерубайське, яка датована позивачкою 2004 роком (а.с. 28), фотографією сторін з друзями, яка датована позивачкою 2004 роком (а.с. 28), фотографією сторін під час святкування свята Нового року, яка датована позивачкою груднем 2004 року (а.с. 29), фотографіями сторін з родичами відповідача (сестрою та племінницею) у с. Нерубайське за місцем проживання сторін та у парку м. Одеси, які датовані позивачкою липнем 2005 року (а.с. 29, 30), фотографією сторін у новозбудованому будинку у с. Нерубайське з домашніми тваринами, яка датована позивачкою липнем 2005 року (а.с.30), фотографією сторін та їх приятеля з новонародженим сином ОСОБА_5 у пологовому будинку, яка датована позивачкою листопадом 2005 року (а.с. 31), фотографіями сторін з сином ОСОБА_5 у домашній обстановці, які датовані позивачкою груднем 2005-березнем 2006 рр. (а.с. 31, 32), фотографією сторін у домашній обстановці, яка датована позивачкою груднем 2005 року (а.с. 33), фотографією сторін з батьками позивачки у домашній обстановці, яка датована позивачкою січнем 2006 року (а.с. 33), іншими фотографіями сторін та дітей, датовані позивачкою 2007 роком (а.с. 34, 35);

- документацією на будівництво будинку №45 по вул. Хаджибейська в с. Нерубайське Одеської області, що надійшла від Біляївської районної державної адміністрації на ухвалу суду про витребування доказів, а саме будівельним паспортом у якому зазначено, що будівництво спірного будинку дозволено розпорядженням Біляївської районної державної адміністрації від 15.08.2003 року забудовнику ОСОБА_1, актом державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта від 26.11.2003 року, державним актом на право приватної власності на земельну ділянку №45 по вул. Хаджибейська в с. Нерубайське, площею 0,140 гектарів, на імя позивачки, (а.с.121-139).

- технічним паспортом на будинок №45 по вул. Хаджибейська в с. Нерубайське Одеської області, складеним 1 жовтня 2013 року, з якого вбачається, що домоволодіння електрифіковане, складається з двоповерхового жилого будинку під літ. А, сараю під літ. Б, В, цистерни під літ. І;

- довідкою Нерубайської лікарні від 21.09.2017 року, з якої вбачається, що спільний син сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, перебуває на обліку в Нерубайській амбулаторії з народження (а.с. 60);

- довідкою Нерубайської загальноосвітньої школи №2 І-ІІІ ступенів від 07.11.2017 року №322/01-26, з якої вбачається, що старший син позивачки від минулого шлюбу ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, навчався у вказаній школі з вересня 2002 року та по 2012 рік закінчення школи ІІІ ступеню (а.с.61);

- документами, що надійшли від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на ухвалу суду про витребування доказів, а саме заявою ОСОБА_2 до ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 17.11.2008 р., у якій зазначено, що відповідач в шлюбі ніколи не перебував, має єдину дитину ОСОБА_5, рапортом інспектора СГІРФО Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 02.02.2009 року, з якого вбачається, що перевіркою квартири АДРЕСА_3 встановлено, що вона належить ОСОБА_2, однак в ній зареєстрований громадянин ОСОБА_21, який повідомив, що власник ОСОБА_2 спільно з дружиною і дитиною проживає в ІНФОРМАЦІЯ_5, поясненнями ОСОБА_2 від 02.02.2009 року, що були відібрані інспектором СГІРФО Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, з яких вбачається, що відповідач прибув в України по запрошенню матері його дитини ОСОБА_1, проживає цивільним шлюбом з ОСОБА_1 на дві квартири у АДРЕСА_4 та в будинку 45 по вул. Хаджибейська в с. Нерубайське, познайомився зі своєю дружиною (позивачкою ОСОБА_1П.) у 2001 році, приїжджав до м. Одеса з 1999 року неодноразово, у поясненнях зазначено до сьогоднішнього часу я проживаю в цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_1 ..., вказане формулювання доводить, що станом на лютий 2009 року за відсутності спору між сторонами з приводу майна, відповідач звертаючись до кометного органу за дозволом на імміграцію в Україну (оформлення посвідки на постійне проживання) документально визнавав факт спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з моменту знайомства з позивачкою у 2001 році, зазначаючи про проживання з позивачкою до сьогоднішнього часу у цивільному шлюбі.

Суд зазначає, що факт реєстрації місця проживання позивачки та її старшого сина ОСОБА_22 в м.Березівка не спростовує їх спільного фактичного проживання в с.Нерубайське у спірному будинку разом з відповідачем як однією сімєю..

Твердження представника відповідача про неможливість спільного проживання в спірному будинку в с. Нерубайське до 2006 року через відсутність газопостачання та видачу технічних умов ПАТ Одесагаз для підключення будинку до газопостачання лише у жовтні 2005 року (а.с.165), суд розцінює критично, так як таке фактичне проживання було доведено належними та допустимими доказами (покази свідків, фотографії сторін у спірному будинку (а.с.29-32), довідка Нерубайської лікарні (а.с 60), довідка Нерубайської ЗОШ №2 (а.с.61)), водночас суд зазначає, що підключення закінченого будівництвом будинку до електромережі у 2003 році та водопостачання у 2004 році (а.с.171, 172) підтверджує можливість проживання в ньому сторін по справі з 2004 року, тим паче у власних поясненнях в судовому засіданні позивачка пояснила, що при мінусовій температурі на вулиці, в будинку було холодно, близько 8 градусів вище нуля, на що скаржились діти.

Суд критично ставиться до заперечень відповідача щодо наданих позивачкою фотографій з зазначенням нею дат фотографування з огляду на таке. Заперечуючи, відповідач підтвердив суду своє зображення на фотографіях, однак час фотографування та обставини, за яких відповідач на них був сфотографований з позивачкою, друзями та близькими родичами сторін по справі, пояснити відповідач не зміг, пославшись на погану пам'ять.

Вказані відносини, зафіксовані наданими суду фотографіями, суд вважає частиною шлюбних відносин та пппідтвердженням проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що мають тривалий та стійкий характер, за яких сторони спільно проживають, та мають спільний побут, бюджет тощо та дитину. У такому випадку сторона відповідача, не визнаючи обставини, на які вказує сторона позивача, повинна не тільки їх заперечувати, та/або посилатись на «відсутність будь-яких відносин у зазначений період, крім дружніх».

На думку суду, відповідач повинен був надати пояснення щодо кожного з наданих доказів (особливо це стосується фотографій), з яких суд міг би зробити висновок, що дійсно люди зі значним життєвим досвідом, маючи при цьому спільну дитину, підтримуючі відносини з родичами обох сторін, знаходились виключно «у дружніх стосунках», не маючи спільного побуту та бюджету тощо. Разом з тим, відповідач не спростував доказів, наданих позивачкою, та належних і допустимих доказів на користь своє версії подій не надав. Сама позиція сторони не можу будуватися лише тільки на запереченнях.

Що стосується посилань позивачки на початок спільного проживання з відповідачем однією сімєю з серпня 2001 року, то суд зазначає, що позовна вимога про встановлення юридичного факту спільного проживання сформульована наступним чином встановити факт проживання спільно однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з січня 2004 по грудень 2016 рр. включно.

Сімейний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року і законодавець не надав йому зворотної сили, а тому положення ст. 74 СК України можливо застосувати до правовідносин, що виникли після цієї дати. Виходячи з обставин справи, факт, який просив встановити позивач, став юридичним фактом, який породжує визначені юридичні наслідки, зокрема виникнення спільної власності, лише з 1 січня 2004 року. Правила Сімейного кодексу України на правовідносини до цієї дати не розповсюджуються, а положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, котрий діяв на час виникнення правовідносин між сторонами по справі, не передбачав можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю. Кодекс про шлюб та сім'ю України містив імперативну норму про те, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану - ч. 2 ст. 13 КпШС.

Відтак, з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд задовольняє позов в частині встановлення факту проживання спільно однією сімєю без реєстрації шлюбу з січня 2004 року, проте не спростовуючи їх спільного проживання і з 2001р.

Частиною 1 ст. 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

При цьому, ч. 2 цієї статті встановлено, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Пунктом 6 Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007р. „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз'яснено, що застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Суд вважає, що у виниклих правовідносинах між сторонами можливо застосувати положення ч. 1 ст. 74 СК України, оскільки за розглядом справи найшли своє підтвердження ті обставини, що сторони в спірний період проживали однією сім'єю, як чоловік та дружина, вели спільний побут, мали спільний бюджет тощо.

Згідно ч.2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

З системного аналізу вказаних норм права вбачається, що презумпція спільної власності (ст. 60 СК України), поширюється й на майно, набуте під час спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу (ст. 74 СК України).

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя (фактичного подружжя, ст. 74 СК України) може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.

Такий правовий висновок щодо спростування презумпції одним з подружжя викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2018 року у справі №522/24628/16-ц, провадження №61-3920св18.

Суд відзначає, що жодних доказів на спростування вказаної презумпції стороною відповідача надано не було. Навпаки, відповідач пояснив, що джерелом грошових коштів для придбання спірної квартири та будинку були його заробітки, на запитання суду у судовому засіданні 13.09.2017 року він пояснив, що по сьогоднішній день займається бізнесом неофіційно спільно з компаньйоном на ринку 7 кілометр, працює перекладачем та тримає худобу, вівців.

У подальшому, у тому числі 20.09.2018 року відповідач та його представник ОСОБА_16 зазначали, що спірна квартира була придбана за грошові кошти, нібито позичені у громадянина ОСОБА_23. Жодних доказів на підтвердження вказаного стороною відповідача надано не було.

Свідок відповідача ОСОБА_13 Кязім, який приходиться відповідачу товаришем та співвітчизником-громадянином ОСОБА_3, показав суду, що він допомагав відповідачу у будівництві будинку в с. Нерубайьске, а саме перекривав дах будинку, свідок ОСОБА_9 (батько позивачки) показав, що він приймав участь у будівництві, яке фінансували як позивачка, так і відповідач, а відповідач, в свою чергу, в своїх усних поясненнях зазначав, що купив будинок у позивачки, з якою нібито мав до 2006 року лише дружні стосунки, у будівництві нібито участі не приймав. Тобто пояснення відповідача суперечать показам свідків, у тому числі свідка з боку відповідача, таким чином суд робить висновок про те, що відповідач приймав участь у будівництві спірного будинку в с. Нерубайське спільно з позивачкою, так як фінансував будівництво спільно з позивачкою, яка мала статус забудовника.

Відтак, суд критично ставиться до вказаних пояснень відповідача.

Суд надає оцінку договору купівлі-продажу будинку, що був укладений між сторонами 30 січня 2004 року, як переоформлення обєкту нерухомості з одного учасника спільної сумісної власності на іншого, тобто суд зазначає, що вказаний обєкт нерухомості було переоформлено з жінки (фактичної дружини) на користь чоловіка (фактичного чоловіка), які на момент вчинення правочину проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу . Крім того суд також враховує що в цей час відповідач також оформлював документи щодо підстав свого постійного перебування в Україні та зазначення позивачки як своєї фактичної дружини .

При цьому суд зазначає, що будинок було збудовано та оформлено до 2004 року на імя позивачки як забудовника, а на імя відповідача було оформлено за оплатним договором купівлі-продажу, відтак вказаний обєкт нерухомості в силу положень ст.ст. 60-74 СК України є спільним сумісним майном та підлягає поділу в рівних частках між сторонами по справі.

У судовому засіданні також були допитані свідки за клопотанням відповідача ОСОБА_24 та ОСОБА_11, які зазначили, що не бачили позивачку в будинку в с. Нерубайське регулярно, однак бачили їх дітей. Вказані свідки на запитання щодо дат, зазначили, що їх не памятають.

Свідок, друг відповідача ОСОБА_17 повідомив, що знає відповідача з 1999 року та ставиться до нього як до старшого брата, повідомив, що був у спірному будинку з 2005 року та зазначив, що будівництво в ньому було закінчено лише в 2006 році.

Вищевказані свідки не надавали конкретних пояснень та ухилялись зазначати щодо спільного проживання сторін. Що стосується питань дат та строків свідки здебільшого посилалися, що не памятають.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З урахуванням викладеного суд вбачає, що презумпція спільності спірного майна стороною відповідача не спростована.

Як роз'яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

З урахуванням викладеного, зважаючи, що за розглядом справи знайшли своє належне підтвердження ті обставин, що сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з серпня 2001 року по грудень 2016 року, тобто на час придбання спірного нерухомого майна, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання спільним сумісним майном подружжя та здійснення поділ спільного сумісного майна між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2), визнавши за кожним з них право особистої приватної власності на 1/2 частку наступного майна:

- житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Нерубайське, вул. Хаджибейська, 45;

- квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка в цілому складається з двох кімнат, загальна площа 51,2 кв.м., житлова площа 36,0 кв.м..

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.. ст.15,16, 361, 368, 372 Цивільного кодексу України, ст. 57-59, 60-63, 69, 70, 71, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 43-44, 49, 76 - 81, 82, 83, 89, 90, 95, 133, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: Одеська обл.., Біляївський р-н, с. Нерубайське, вул. Хаджибейська, 45) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6) про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання спільним сумісним майном та поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з січня 2004 року по грудень 2016 року.

Визнати спільним сумісним майном подружжя та здійснити поділ спільного сумісного майна між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2), визнавши за кожним з них право особистої приватної власності на 1/2 частку наступного майна:

- житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Нерубайське, вул. Хаджибейська, 45;

- квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка в цілому складається з двох кімнат, загальна площа 51,2 кв.м., житлова площа 36,0 кв.м..

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: Одеська обл.., Біляївський р-н, с. Нерубайське, вул. Хаджибейська, 45) судовий збір у розмірі 3 705, 82 грн. (три тисячі сімсот пять гривень 82 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 27.09.2018 року.

Суддя Л.В. Домусчі