Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 755/1492/16-ц

провадження № 61-17920св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірнак Мирослава Вікторівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_9 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року у складі головуючого-судді Астахової О. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 квітня 1993 року.

20 червня 2002 року між нею та ОСОБА_5 укладено шлюб.

Після укладення шлюбу між ними стали виникати постійні сварки і суперечки. ОСОБА_5 вимагав від неї переоформити на нього спірну квартиру, мотивуючи тим, що це допоможе йому підвищити власну самооцінку, бути успішним та заробляти кошти для потреб сім'ї. Зрештою, злякавшись постійних психологічних погроз та фізичного насильства з боку ОСОБА_5, вона 20 червня 2002 року подарувала квартиру останньому.

Позивач зазначає, що після укладення оспорюваного договору дарування вона фактично володіла та користувалася квартирою, проживала у ній, сплачувала комунальні послуги, однак згодом дізналася, що ОСОБА_5 відчужив спірну квартиру.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 11 квітня 2008 року між нею та ОСОБА_5; визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1; витребувати з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження застосування до неї з боку ОСОБА_5 або будь-якої іншої особи психічного або фізичного тиску в розумінні статті 231 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_10 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У січні 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_9 подаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, та надано неправильну оцінку доказам, оскільки суди не врахували, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано достатньо доказів, які одержані з дотриманням порядку, встановленого законом, а саме, покази свідків, оскільки факт насильства не обов'язково має бути підтверджений вироком суду, постановленному у кримінальній справі.

20 січня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У лютому 2017 року від ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_11 надійшли заперечення на касаційну скаргу вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 травня 2018 року справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6., ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування та витребування майна із чужого незаконного володіння передана до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій установили, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 22 квітня 1993 року.

20 червня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено шлюб, який у подальшому рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року було розірвано.

11 квітня 2008 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровуваний) укладено договір дарування квартири, згідно з яким дарувальник передала безоплатно, а обдаровуваний прийняв квартиру АДРЕСА_1.

25 квітня 2014 року ОСОБА_5 подарував належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 Г. А., яка в подальшому відчужила її ОСОБА_7, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23 грудня 2014 року.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_4 посилалася на те, що оспорюваний договір дарування укладено нею під впливом насильства.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв'язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, на підставі зібраних у справі доказів, дійшли правильних висновків щодо відмови в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування був укладений під впливом насильства зі сторони обдарованого так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Доводи заявника в касаційній скарзі на те, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, є необґрунтованими, оскільки судами надано оцінку всім доказам, наданих сторонами та ухвалено рішення без порушення норм процесуального права.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження суду першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення у справі «Христов проти України», заява № 24465/04 від 19 лютого 2009 року).

З огляду на наведене, доводи заявника зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик