Справа №463/5150/15-ц
Провадження №2-зз/463/39/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові заяву третьої особи ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського голови, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання частково недійсними та скасування розпоряджень, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів Львівського міського голови, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, який у встановленому законом порядку уточнила заявою від 28.12.2015р., та в кінцевому, просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним та скасувати розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 974 від 17.09.1997 року «Про передачу житла у власність громадян» в частині пункту 4 Додатку до розпорядження, яким передано ОСОБА_3 у власність квартиру АДРЕСА_1, визнати недійсним та скасувати розпорядження міського голови № 603 від 22.09.1997 року «Про затвердження розпорядження голови Личаківської районної адміністрації від 17.09.97р. № 974 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині пункту 4 Додатку до розпорядження; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № Л10204 від 22.09.1997 року.

В процесі розгляду даної справи ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10.12.2015р. у порядку забезпечення позовних вимог накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на праві власності до розгляду справи по суті.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04.12.2017р., яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 06.08.2018р., в задоволенні даного позову відмовлено.

Третя особа ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, які вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова 10.12.2015р., оскільки в задоволенні позову відмовлено.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, а також її повноважний представник ОСОБА_2 проти обґрунтованості клопотання заперечили, оскільки судові рішення судів першої та апеляційної інстанції на даний час оскаржені до суду касаційної інстанції, а скасування арешту на спірну квартиру призведе до її відчуження, оскільки третя особа в минулому відчужив таку квартиру шляхом укладення договору дарування, який було визнано недійсним в судовому порядку. Крім того, на даний час узаконено право проживання доньки позивача та третьої особи у спірній квартирі і її відчуження також матиме негативні наслідки для доньки сторін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Третя особа ОСОБА_3 подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Повноважний представник ЛРА ЛМР також подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Львівський міський голова причин неявки не повідомив. Їх неявка не перешкоджає розгляду заяви.

Згідно вимог ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Крім того, згідно ч. 9, 10 цієї статті, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом ВСУ в п. 10 Постанови № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, а рішення суду набрало законної сили, потреба в забезпеченні позову відпала і тому, заяву слід визнати обґрунтованою та задовольнити.

Що ж стосується доводів сторони позивача про оскарження судових рішень в касаційному порядку, суд надає їм оцінку та звертає увагу на наступне.

За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (&?н;...&?е;) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Під час розгляду справи «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ в п. 185 рішення від 23.01.2014р. нагадав, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов'язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Разом з тим, як зазначено в п. 168 цього рішення, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Оскільки у справі яка розглядається рішенням суду відмовлено в задоволенні позову і таке рішення набрало законної сили, суд не вбачає правових підстав для відмови в задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову, оскільки тим самим буде порушено справедливий баланс між інтересами судочинства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тобто, позивач не позбавлена можливості звернутись з заявою про забезпечення позову до суду касаційної інстанції, який у випадку наявності достатніх підстав вправі її задовольнити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 149, 158, 260 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Заяву третьої особи ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського голови, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання частково недійсними та скасування розпоряджень, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності - задовольнити.

Скасувати заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10.12.2015р. у виді накладеного арешту на квартиру № АДРЕСА_2 що належить ОСОБА_3 на праві власності.

Копію ухвали для відома та виконання направити у Личаківський ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області.

Стягувач: ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1).

Боржник: ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Повний текст ухвали суду складено 28.09.2018 року.

Суддя: Леньо С. І.