АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 вересня 2018 року

м.Харків

справа № 640/5252/18

провадження № 22-ц/790/4326/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Колтунової А.І., Кругової С.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт»

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника за апеляційною скаргою Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на рішення Київського районного суду м.Харкова від 14 червня 2018 року, постановлене під головуванням судді Нев'ядомського Д.В. в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 21 червня 2018 року), -

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 14 червня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на користь ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі 35 209,01 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 27.02.2018 року по 14.06.2018 року у сумі 26390,62 грн. з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі Державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» просить скасувати рішення суду першої інстанції.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що вимоги позивачки є недоведеними, оскільки розрахункові листи, якими ОСОБА_1 обгрунтовує свої вимоги, не містять підпису уповноваженої на те особи підприємства. Позивачем не надано первинних довідок та розрахункових відомостей з нарахування заробітної плати, а також документів про фактично відпрацьований час. Крім того судом першої інстанції не враховано, що Державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» засновано на державній власності, наразі не має державного фінансування; основним джерелом фінансування є обсяги робіт, які підприємство отримує власними силами від інших суб'єктів господарювання в межах виконання робіт з основними видами діяльності.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, просила відмовити відповідачу у задоволенні апеляційної скарги, рішення Київського районного суду м.Харкова від 14 червня 2018 року залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка була звільнена 27.02.2018 року, а повний розрахунок з нею не проведено як при звільненні, так і на день винесення рішення. У зв'язку з цим з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 27.02.2018 року по 14.06.2018 року включно. А тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти позивачу.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що на підставі Наказу № 140 К від 31.07.1980 року ОСОБА_1 працювала на посаді бухгалтера І категорії на Державному підприємстві «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» (а.с.8).

Наказом № 19 К від 27 лютого 2018 року ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію на підставі п.1 ст.38 КЗпП України (а.с.9).

З довідки Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» від 21 лютого 2018 року вбачається, що у ОСОБА_1 є заборгованість із виплати заробітної плати з липня 2017 року в сумі 35 209,01 грн. (а.с.4).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що при звільненні їй не була виплачена заробітна плата, заборгованість по якій з липня 2017 року до моменту звільнення становить 35209,01 грн. Крім того з моменту звільнення та по теперішній час вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням провести повний розрахунок, проте коштів так і не отримала. У зв'язку з чим просила стягнути як заробітну плату, так і середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату. А саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заборгованість із виплати заробітної плати з липня 2017 року складає 35 209,01 грн.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, які належать працівнику при звільненні, проводиться в день звільнення, при цьому про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що з Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 35 209,01 грн., а також середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Посилання апелянта на те, що позовні вимоги недоведені належними доказами, спростовуються матеріалами справи.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Матеріали справи містять довідки Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» про розмір заборгованості із виплати заробітної плати позивачці, про розмір її середньої зарплати за день, а також розрахункові листи за грудень 2017 року та за січень 2018 року, які є належними та допустимими доказами у спірних правовідносинах, підписані керівником підприємства та головним бухгалтером, а також скріплені печаткою ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» (а.с.4,5,6).

Відповідач не заперечує факту наявності заборгованості із заробітної плати ОСОБА_1 Проте зазначає, що Державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» засновано на державній власності, наразі не має державного фінансування; основним джерелом фінансування є обсяги робіт, які підприємство отримує власними силами від інших суб'єктів господарювання в межах виконання робіт з основними видами діяльності. Колегія суддів не приймає до уваги вищезазначене, оскільки відсутність бюджетних асигнувань не свідчить про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу заробітної плати та не проведенні з ним розрахунку при звільненні.

Так, Європейський Суд з прав людини в пункті 26 рішення по справі «Кечко проти України» зазначав, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки роботодавці не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 14 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: А.І. Колтунова

С.С. Кругова