У Х В А Л А

11 вересня 2018 року

м. Рівне

Справа №569/12161/18

Провадження №22-ц/787/1513/2018

Головуючий у суді першої інстанції: Бердій М.А.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

в м. Рівне Рівненської області 11.07.2018 р.

Час постановлення ухвали: не зазначено

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 (відсутній);

відповідач - ОСОБА_3 (відсутній);

відповідач - ОСОБА_4 (відсутній);

представники учасників справи: позивача - відсутній;

відповідача - відсутній;

відповідача: - відсутній,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського міського суду від 11 липня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 (позичальника) та ОСОБА_4 (поручителя) про стягнення суми боргу за договором позики грошових коштів. Позов мотивовано обставиною порушення цивільних прав позивача, оскільки відповідачі своїх зобов'язань по своєчасному та належному поверненню позичених коштів не виконали. З огляду на це тоді ж позивачем подано заяву про забезпечення даного позову, вимагаючи накласти арешт на все рухоме і нерухоме майно кожного з відповідачів у межах суми позову - 786 900 гривень.

Ухвалою Рівненського міського суду від 11 липня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову у спосіб накладення арешту на все майно кожного з відповідачів у межах спірної суми.

На ухвалу суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликається на її незаконність та необґрунтованість, що фактично полягають у невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до порушення норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначав про неврахування судом того, що відповідачі є солідарними боржниками як позичальника і поручителя перед кредитором, тобто ОСОБА_2 Позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спірних відносин між сторонами, однак зобов'язань виконано не було.

З метою забезпечення свого позову позивач пропонував застосувати зустрічне забезпечення, а саме внесення ним на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі 6 000 гривень.

Між тим, судом залишено без уваги положення ч.ч. 1 і 2 ст. 149 та п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, а також роз'яснення постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, в т.ч. і шляхом накладення арешту на майно і (або) грошові кошти відповідача, в силу унеможливлення в майбутньому виконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову.

Окрім того, позивач самостійно не в змозі зробити висновок про вартість майна відповідачів, адже це є прерогативою виключно власника майна.

Зважаючи на викладене, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, прийнявши нову постанову, якою забезпечити позов шляхом накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно, що належить на праві власності кожному з відповідачів у межах ціни позову - 786 900 гривень.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи чи їх представниками не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 8 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Як свідчить ухвала про відкриття провадження у справі від 11 липня 2018 року, у провадженні Рівненського міського суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики грошових коштів (а.с. 28-29).

Того ж числа судом вирішено питання про забезпечення позову, відмовивши у задоволенні відповідної заяви (а.с. 30-31).

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що при розгляді заяви про забезпечення позову необхідно з урахуванням наданих позивачем доказів пересвідчитися в тому, що між сторонами виник та існує спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Також потрібно з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, заявленим вимогам. Крім того, доцільно встановити, чи обраний спосіб не перешкоджатиме господарській діяльності особи, яка її здійснює; при цьому необхідно брати до уваги інтереси не лише позивача, але й інших осіб, права яких можуть бути порушені через обрання відповідних заходів.

Тому правильно з'ясувавши відсутність будь-яких доказів щодо наявності у відповідачів рухомого та нерухомого майна, в т.ч. і щодо його вартості, суд правильно встановив неможливість перевірки виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, його позовним вимогам.

Як убачається з додатку до апеляційної скарги, на а.с. 38-40 міститься Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта.

Між тим, згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Тобто зазначений доказ повинен був бути поданий до суду попередньої інстанції при вирішенні заяви про забезпечення позову. Оскільки поважних причин для перевірки і оцінки його судом апеляційної інстанції встановлено не було, тому надану Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта слід залишити без уваги.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду при відмові у забезпеченні позову, то колегія суддів з ними погодитися не може. Так, всупереч вимогам процесуального законодавства позивачем не було надано жодних доказів наявності у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 рухомого і нерухомого майна, в т.ч. і про його вартість, що унеможливило перевірку співмірності та відповідності виду забезпечення позову, про що просив ОСОБА_2, позовним вимогам.

Окрім наведеного, колегія суддів звертає увагу, що позивач вправі повторно звернутися до суду із заявою про необхідність забезпечення позову, усунувши наведені процесуальні порушення та привівши заяву до форми й змісту, що передбачені законом (ст.ст. 149, 150 ЦПК України, п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову").

Підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при її постановленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду від 11 липня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: