ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року

м. Харків

Справа № 2018/15226/2012

Провадження № 22ц/790/5083/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

Головуючого Бровченко І.О.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Прокопчук І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1, зацікавлені особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Київський відділ державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про зміну способу і порядку виконання судового рішення,

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернувся до суду з вказаною заявою, в якій просить змінити спосіб і порядок виконання заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2013 року, та в рахунок задоволення вимог стягувача ОСОБА_1 на загальну суму 250000,00 грн. звернути стягнення на нерухоме майно боржників, а саме квартиру АДРЕСА_1 - право власності на яку боржники ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 умисно не реєструють за собою в установленому законом порядку шляхом продажу вказаного майна на публічних (електронних) торгах.

Заявник зазначає, що 28 лютого 2013 року Київським районним судом м. Харкова ухвалено заочне рішення за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, яким позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволено в повному обсязі, та стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача 52000,00 грн. неповернутої боржниками суми боргу за договором позики від 25 липня 2008 року, 13954,88 грн. процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, 8736,00 грн. інфляційне збільшення суми боргу, 4940,71 грн. три проценти річних від простроченої суми боргу, та 164100,00 грн. передбаченої договором неустойки, 6268, 41 грн. моральної шкоди, а всього 250000,00 грн. Вказане рішення набрала законної сили без апеляційного оскарження. На виконання цього рішення 08квітня 2013 року позивачем були отримані виконавчі листи, та пред'явлені для примусового виконання до Київського ВДВС ХМУЮ. 24 травня 2013 року державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ були складені три постанови про відкриття виконавчих проваджень. Вказані виконавчі провадження досі відкриті та рішення суду залишається не виконаним. При цьому, 07 грудня 2015 року заявник звертався до суду зі скаргою на неправомірну бездіяльність державного виконавця, проте ухвалою суду від 29 січня 2016 року, яка була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області, в задоволенні скарги було відмовлено. На разі склалась ситуація, що вказане рішення суду виконати неможливо в той спосіб та порядок, який в ньому зазначений, оскільки боржники не мають за собою зареєстрованого будь-якого майна, на яке можливо було б звернути стягнення. В забезпечення виконання зобовязань боржників за договором позики від 25 липня 2008 року, солідарні боржники передали ОСОБА_1 належну на той час їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1, про що між сторонами був укладений іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який був посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_6 Оскільки боржники порушили взяті на себе зобовязання, ОСОБА_1 був змушений звернути стягнення на заставлене майно шляхом набуття права власності на нього. Але, боржник ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя та скасування державної реєстрації права власності на вказану квартиру. 30 березня 2012 року Київським районним судом м. Харкова, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2012 року, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2012 року, позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені, та визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя та скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 При цьому, боржники не переоформили право власності в подальшому на себе на вказану квартиру, що унеможливлює виконання заочного рішення суду від 28 лютого 2013 року. Тому заявник звернувся до суду з заявою в порядку ч.1 ст. 435 ЦПК України. Крім того, заявник також посилається на норми ст. 440 ЦПК України, оскільки вказаною нормою передбачена реальна можливість звернути стягнення на майно боржників, яке їм належить, але право власності на яке вони умисно не реєструють за собою з метою унеможливити або утруднити виконання судового рішення про стягнення з них суми заборгованості. Тому, враховуючи, що боржники умисно не реєструють за собою право власності на вказану квартиру, а іншого майна та доходів у них не існує, а тому з метою реального виконання вказаного рішення заявник звернувся до суду з вказаною заявою.

Заявник та/або його представник в судове засідання не зявився, від заявника надійшла до суду заява, в якій він просить розглянути вказану заяву за відсутності сторони заявника на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та задовольнити заяву в повному обсязі.

Представник Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області надав до суду копії матеріалів виконавчого провадження №38131730, №38132014, №38131420, та просив слухати справи за відсутності представника відділу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою задовольнити вищезазначену заяву.

Зазначає, що новий спосіб і порядок виконання судового рішення, про який просив районний суд стягував, а саме шляхом звернення стягнення на № 25 в будинку № 13 по вул. Академіка Вальтера в м. Харкові, яка фактично належить боржникам, але не зареєстрована за ними в установленому законом порядку, в жодному випадку не змінює ані змісту самого судового рішення, ані його резолютивної частини. Такий спосіб виконання судового рішення про стягнення грошових коштів як звернення стягнення на належне боржнику майно прямо передбачений Законом України «Про виконавче провадження», зокрема статтею 50, і він спрямований виключно на реальне та фактичне виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи скарги та дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 28 лютого 2013 року Київським районним судом м. Харкова ухвалено заочне рішення за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, яким позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволено в повному обсязі, було стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача 52000,00 грн. неповернутої боржниками суми боргу за договором позики від 25 липня 2008 року, 13954,88 грн. процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, 8736,00 грн. інфляційне збільшення суми боргу, 4940,71 грн. три проценти річних від простроченої суми боргу, та 164100,00 грн. передбаченої договором неустойки, 6268, 41 грн. моральної шкоди, а всього 250000,00 грн. Вказане рішення набрала законної сили без апеляційного оскарження.

На виконання цього рішення 08 квітня 2013 року позивачем були отримані виконавчі листи, та предявлені для примусового до Київського ВДВС ХМУЮ.

24 травня 2013 року державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ були складені три постанови про відкриття виконавчих проваджень. Вказані виконавчі провадження досі відкриті та рішення суду залишається не виконаним.

07 грудня 2015 року заявник звертався до суду зі скаргою на неправомірну бездіяльність державного виконавця, проте ухвалою суду від 29 січня 2016 року, яка була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області, в задоволенні скарги було відмовлено.

На підставі пункту 2 договору про задоволення вимог іпотекодержателя укладеного між сторонами 25 липня 2008 року, заявник зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки квартиру №25, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Вальтера Академіка, буд. 13.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2012 року, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2012 року, було визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 липня 2008 року, та скасовано державну реєстрацію права власності на спірну квартиру.

Відповідно до наданих до суду копій виконавчих проваджень, боржники не мають у власності будь-якого рухомого або нерухомого майна, та будь-які доходи не отримують.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для зміни способу і порядку виконання судового рішення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Так, відповідно до змісту ч. 1-3, 7 ст. 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

У частині першій ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Вказана норма міститься і в ст. 435 ЦПК України.

Виходячи з аналізу зазначеної норми цивільного процесуального закону підставою для зміни способу та порядку виконання судового рішення є наявність виняткових обставин, що утруднюють його виконання.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановленого ст. 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Запропонована у заяві ОСОБА_1 зміна способу і порядку виконання судового рішення за своїм змістом виходить поза межі вимог розглянутого позову, тому це питання не підлягає вирішенню в порядку вказаних норм ст. 435 ЦПК України і ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження».

ОСОБА_1 у поданій заяві про зміну способу виконання судового рішення фактично поставив питання про зміну рішення суду по суті та зміну способу захисту порушеного права, передбаченого статтею 16 ЦК України.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1829цс15 зазначено, що задовольняючи заяву про зміну способу виконання судового рішення з повернення майна (відновлення становища, яке існувало до порушення - п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України) на стягнення його вартості (відшкодування майнової шкоди - п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України) суди фактично змінюють рішення суду по суті та самостійно змінюють спосіб захисту, передбачений статтею 16 ЦК України.

Згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, з урахуванням п. 7 Перехідних положень розділу ХІІІ чинного ЦПК України колегія суддів враховує вказаний правовий висновок, від яких ОСОБА_7 Верховного Суду не відступила.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та непогодження з їх оцінкою судом першої інстанції, і на правильність висновків суду не впливають.

Таким чином, висновки суду першої інстанції з цього приводу є законними і обґрунтованими, відповідають нормам матеріального і процесуального права і доводами скарги не спростовуються, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 388-392 ЦПК України, та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді -