Справа № 206/2500/18
Провадження № 2/206/877/18
14.09.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі
головуючий суддя: Маштак К.С.,
секретаря судового засідання Стахів О.О.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий Альянс», Самарського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні майном та звільнення майна з-під арешту, -
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
У судовому засіданні позивача додатково пояснила, що вона виступила поручителем подруги за грошовим зобов'язанням (кредитом), однак, остання борг не сплатила та зникла. Кошти за рішенням суду позивач не сплачувала, жодного виклику до Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області не отримувала.
Представник Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області направив на електронну адресу заяву про розгляду справи у його відсутність (а.с. 48).
ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
15.05.2018 відкрито провадження у справі.
16.08.2018 судом було визнано обов'язковою явку позивача для надання особистих пояснень.
Під час розгляду справи судом заслухано пояснення позивача та її представника, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
14.09.2018 за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Того ж дня, оголошено вступну та резолютивну частини заочного рішення.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
1/2 частки квартири АДРЕСА_1 є власністю ОСОБА_1, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.11.2006 зареєстрованого 20.01.2007 КП «ДМБТІ», та об'єктом обтяження за постановою державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції від 26.08.2010, ВП № 21097275, що підтверджується копією свідоцтва, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.01.2007, та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єктів № 103062194 від 08.11.2017 (а.с. 9-10).
Ухвалою 01.02.2012 Шевченківського районного суду м. Києва заяву ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.05.2010 за позовом ТОВ «Житловий альянс» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 про розірвання договору та стягнення сум залишено без задоволення (а.с. 76-77).
Згідно з довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформація про припинення, ліквідацію ТОВ «Житловий Альянс» відсутня (а.с. 56-64).
ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1, як на підставу для його задоволення, вказує, що виконавче провадження в межах якого було накладено арешт на майно вже завершено, а його матеріали знищені, наявність арешту з моменту закінчення строку для повторного звернення з виконавчим листом становить тривалий час, позивач вважала виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, а тому на думку позивача, її права як власника мають бути захищені судом, шляхом зняття арешту з майна.
У відповідності до вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Разом з тим, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
За змістом положень ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Ураховуючи положення пункту 1 частини першої та частини п'ятої статті 47, повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків.
Статтею 22 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на момент повернення виконавчого документа), а також, ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» у чинній редакції, передбачено строки звернення з виконавчим листом, а також право стягувача звернутись до суду із заявою про поновлення пропущеного строку.
Крім того, статтею 433 ЦПК України передбачено, що у разі пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Таким чином, стягувач не позбавлений права звернутись до суду із заявою про поновлення строків для пред'явлення виконавчого листа до виконання, а тому, посилання позивача, що стягувач втратив право пред'явлення виконавчого документа до виконання є безпідставними.
Що ж до доводів позивача, що виконавчий лист є таким, що не підлягає виконанню, суд також їх відхиляє з огляду на те, що ч. 2 ст. 432 ЦПК України передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Однак, рішення суду (ухвали), який би встановлював, дійсно, що виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 боргу, було визнано таким, що не підлягає виконанню, суду надано не було, у позовній заяві таке питання, також, не порушувалось.
Крім того, звертаючись до суду із даним із позовом, позивач посилалась на ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) якими передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.
З огляду на встановлені в ході судового розгляду обставини, суд вважає, що застосування до правовідносин, що склались між сторонами ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) є безпідставним, оскільки майно на яке накладено арешт перебуває у власності позивача, яка є боржником, та право власності на яке ні ким не оскаржується та не оспорюється.
В той же час, ч. 5 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) та ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», у редакції, що діє на момент ухвалення даного рішення, арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
Однак, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зняття арешту з майна.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить із того, що ст. 1291 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Застосовуючи процедуру «пілотного рішення» у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15.10.2009, остаточне від 15.01.2010) Європейський суд з прав людини знову констатував, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).
Виходячи зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950, права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду. Невиконання судового рішення є порушенням права особи на суд і стаття 6 Конвенції втрачає свій сенс.
Отже, виконання судового рішення це остаточна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, тому невиконання судових рішень, що є остаточними, обов'язковими для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11.12.2008 в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.
Отже, з огляду на наявність судового рішення, за яким на користь відповідача з позивача було стягнуто заборгованість, обов'язковість виконання даного рішення, а також, пояснення позивача, надані у судовому засіданні, а саме те, що рішення суду, за яким мало проводитись стягнення, нею не виконувалось, жодного повідомлення/виклику до виконавчої служби вона не отримувала, відсутність зі сторони ТОВ «Житловий Альянс» інформації про припинення (врегулювання) грошового зобов'язання з боржником, або інформації та відповідних доказів про наявність підстав для застосування ст. ст. 599 - 609 ЦК України, враховуючи відсутність інформації про вчинення будь-яких дій зі сторони державної виконавчої служби щодо виконання рішення суду, а саме: виділ в натурі частки та реалізації арештованого майна (тобто невиконання рішення суду, органом на який законом покладено відповідні обов'язки та повноваження) та повернення виконавчого листа у зв'язку із тим, що у боржника відсутнє майно на яке можливо було звернути стягнення і всі заходи по розшуку такого майна виявились безрезультатними, суд, за таких обставин, не вбачає підстав для зняття арешту з майна, та вважає, що задоволення позову, у даному випадку, дозволить позивачу уникнути відповідальності, що за своїм змістом буде дискредитувати судові рішення.
Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача та її представника, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 22, 47, 60 ЗУ «Про виконавче провадження» (у відповідних редакціях), ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, 280-282, 432, 433, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 24.09.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак