Постанова

Іменем України

27 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2-о-267/11

провадження № 61-36041св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересовані особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації,

особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_5, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 травня 2018 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Слюсар Т. А., Панченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою, заінтересовані особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про встановлення юридичного факту перебування на повному державному забезпеченні зі статусом дитини, позбавленої батьківського піклування.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2011 року заяву ОСОБА_4, заінтересовані особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення юридичного факту перебування на повному державному забезпеченні зі статусом дитини, позбавленої батьківського піклування задоволено. Встановлено юридичний факт перебування ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1987 рік по 2001 рік на повному державному утриманні зі статусом дитини, позбавленої батьківського піклування.

Рішення суду мотивоване тим, що у судовому засіданні доведено факт того, що з 1987 по 2001 рік ОСОБА_4 мав статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

У січні 2018 року особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_5, через опікуна ОСОБА_6, оскаржила в апеляційному порядку рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2011 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 травня 2018 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_6 - законного представника недієздатної ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2011 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_4, заінтересовані особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення юридичного факту перебування на повному державному забезпеченні зі статусом дитини, позбавленої батьківського піклування закрито.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що встановлений судом першої інстанції у рішенні від 12 жовтня 2011 року юридичний факт перебування ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1987 рік по 2001 рік на повному державному утриманні зі статусом дитини, позбавленої батьківського піклування безпосередньо має юридичне значення для заявника з урахуванням зазначеної в заяві мети та не створює юридичних наслідків для матері заявника - ОСОБА_5

У червні 2018 року ОСОБА_5, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6, подала касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 травня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржене рішення у передати справу на розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалене рішення про встановлення юридичного факту перебування ОСОБА_4 на повному державному утриманні зі статусом дитини, позбавленої батьківського піклування впливає на права, обов'язки та інтереси ОСОБА_5, оскільки вона є матір'ю ОСОБА_4 (заявника у справі), не була позбавлена своїх материнських прав відносно сина, при цьому вказане рішення пред'явлено заявником ОСОБА_4 в іншій справі як підставу зменшення своїх зобов'язань стосовно матері. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не залучив до участі у справі ОСОБА_5, оскільки встановлені факти у рішенні безпосередньо стосуються її як матері ОСОБА_4

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2011 року заяву ОСОБА_4, заінтересовані особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення юридичного факту перебування на повному державному забезпеченні зі статусом дитини, позбавленої батьківського піклування задоволено. Встановлено юридичний факт перебування ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1987 рік по 2001 рік на повному державному утриманні зі статусом дитини, позбавленої батьківського піклування.

При розгляді заяви про встановлення факту, що має юридичне значення суд першої інстанції встановив, що заявник ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві у багатодітній родині. Рідного батька заявник ніколи не бачив, відомості про батька внесені за вказівкою матері, відповідно до статті 135 СК України. Його матір, ОСОБА_5, визнано недієздатною, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 1999 року. На підставі рішення Дніпровської районної ради народних депутатів від 11 травня 1987 року за № 311 заявника було влаштовано до дитячого державного закладу, дитячий будинок «Малятко», на повне державне утримання. З 18 червня 1990 року заявник навчався і різних школах інтернату для дітей-сиріт, у вечірніх школах, вищому професійному училищі та перебував на повному державному забезпеченні. Тривала хвороба матері заявника підтверджується висновком спеціалізованої психіатричної медико-соціальної експертної комісії від 29 листопада 2005 року та листом міського психоневрологічного диспансеру, з якого вбачається, що ОСОБА_5 знаходиться на обліку у міському психоневрологічному диспансері з приводу хронічного нервово-психічного захворюванні і потребує постійного стороннього догляду та нагляду.

Суд першої інстанції встановив, що метою встановлення факту для заявника є отримання пільг, які встановлені дітям, позбавленим батьківського піклування (надання гуртожитку, підвищена стипендія тощо). Тому з урахуванням зазначеної в заяві мети, було визначено коло осіб у справі, які залучені до участі у справі.

Апеляційним судом встановлено, що юридичний факт перебування ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1987 рік по 2001 рік на повному державному утриманні зі статусом дитини, позбавленої батьківського піклування безпосередньо має юридичне значення для заявника з урахуванням зазначеної в заяві мети та не створює юридичних наслідків для матері заявника - ОСОБА_5

У частині першій статті 352 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) закріплено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналіз змісту рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2011 року з урахуванням встановленої мети, свідчить, що висновки, викладені у рішенні, створюють права лише для заявника ОСОБА_4 і питання про права, свободи, інтереси та обов'язки його матері - ОСОБА_5 при розгляді справи судом першої інстанції не вирішувались.

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України (у редакції, чинній на момент закриття апеляційного провадження) передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Встановивши, що оскарженим рішенням суду першої інстанції не вирішувалося питання про права, інтереси та (або) обов'язки ОСОБА_5, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель