Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2018 року м. Шаргород

Cправа № 152/1151/18

провадження 2/152/499/18

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Соколовської Т.О.

за участі

секретаря судового засідання Годованюк І.Л.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в місті Шаргороді в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в:

21.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом.

У обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17 вересня 1998 року померла його мати ОСОБА_3, яка постійно проживала і була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її смерті залишилось спадкове майно, на яке він має право як спадкоємець за заповітом. Інших спадкоємців немає. До складу спадщини, в тому числі входить і земельна частка (пай) площею 3,4 умовних кадастрових гектари на території ОСОБА_2 сільської ради, яка належала ОСОБА_3 Спадщину після смерті матері він прийняв шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном. Сертифікат на право на земельну частку (пай) ОСОБА_3 видавався, але був втрачений.

16.08.2018 року державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області ОСОБА_4 було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на вказану земельну частку (пай).

ОСОБА_1 просить визнати за ним право на земельну частку (пай) площею 3,4 умовних кадастрових гектари, на території ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області, в порядку спадкування за заповітом після смерті 17 вересня 1998 року матері ОСОБА_3, яка належала їй на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0373015, зареєстрованого 29.11.1997 року за № 261.

У підготовче засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився. Від представника позивача ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності від 17.08.2018 року надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує, просить розглянути справу у підготовчому засіданні (а.с.23-25).

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області у підготовче засідання не з'явився, від представника сільської ради ОСОБА_6 поступила заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, не заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1, просить розглянути справу у підготовчому засіданні (а.с.26-29).

За вказаних обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч.2 ст.247 ЦПК України.

Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

17 вересня 1998 року в с. Лопатинці Шаргородського району Вінницької області померла ОСОБА_3, яка постійно проживала і була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І АМ № 034145, виданого 18.09.1998 року ОСОБА_2 сільською радою Шаргородського району Вінницької області та довідкою виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області №707 від 02.08.2018 року (а.с.9,13).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, що складається, в тому числі, з права на земельну частку (пай) площею 3,4 га, яка знаходиться на території ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

Згідно довідки Відділу у Шаргородському районі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 31.07.2018 року № Я-254/0-0.40-448/152-18, відповідно до книги реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) ОСОБА_3 був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0373015, зареєстрований 29 листопада 1997 року за № 261 площею 3,4 в умовних кадастрових гектарах на території ОСОБА_2 сільської ради с. Лопатинці Шаргородського району Вінницької області, виданий на підставі рішення Шаргородської райдержадміністрації №130 від 12.06.1997 року (а.с. 12).

Зазначений вище сертифікат на земельну частку (пай) був втрачений, у звязку із чим у газеті "Шаргородщина" було поміщено оголошення про втрату сертифікату та визнання його недійсним (а.с. 15).

Спадкоємцем за заповітом померлої ОСОБА_3 є ОСОБА_1 (а.с.11).

Відповідно до заповіту, посвідченого 28.03.1987 року секретарем Стрільницької сільської ОСОБА_4 народних депутатів Шаргородського району Вінницької області ОСОБА_7, зареєстрованим в реєстрі за № 16, ОСОБА_3 заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право своєму сину ОСОБА_1 (а.с.11).

На день смерті ОСОБА_3 вказаний заповіт не змінено і не відмінено (а.с.11).

16.08.2018 року державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області ОСОБА_4 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай), що належала ОСОБА_3 у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу (а.с.14).

Встановленим судом фактам відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13, 55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81, 131 ЗК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ст. 55 Конституції України права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ОСОБА_4, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування.

З огляду на те, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, розясненням, що містяться в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року.

Відповідно до зазначених нормативних актів та розяснень, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обовязку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР).

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР).

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Приписами ст. 524 ЦК УРСР та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю.

Із досліджених в підготовчому засіданні доказів вбачається, що спадкодавець ОСОБА_3 у визначений законом спосіб не набула права на земельну частку (пай), що належала їй на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0373015, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 29.11.1997 року за № 261 згідно рішення Шаргородської райдержадміністрації №130 від 12.06.1997 року.

Вказаний сертифікат втрачений, що є перешкодою для видачі нотаріусом спадкоємцеві свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай).

Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі відсутності сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Отже, оскільки ОСОБА_3 було видано сертифікат на земельну частку (пай), то і позивач ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 вправі порушувати питання про успадкування цієї земельної частки (паю) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та отриманням свідоцтва про право власності на землю.

Визнання за позивачем ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

На підставі викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки право ОСОБА_1 на набуття права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом порушено і підлягає судовому захисту.

Керуючись ст.ст. 13, 41, 55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 81, 131 ЗК України, ст. 7, 10, 81, 89, 206, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), жителем ІНФОРМАЦІЯ_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті 17 вересня 1998 року ОСОБА_3 право на земельну частку (пай) площею 3,4 в умовних кадастрових гектарах, яка знаходиться на території ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області і належала ОСОБА_3 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0373015, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 29.11.1997 року за № 261 згідно рішення Шаргородської райдержадміністрації № 130 від 12.06.1997 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шаргородський районний суд Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено і підписано суддею 26.09.2018 року.

Суддя: Т.О. Соколовська