РОЗІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 327/345/17
Провадження № 2/327/11/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.09.2018 року смт.Розівка

Розівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Антіпової Т.А.,

за участю секретарів судового засідання Літвінової Т.А., Захаренко А.В., Вьюкіної Г.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника 3-ої особи: Розівської районної

державної адміністрації ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Розівка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Розівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану, Розівська районна державна адміністрація про визнання батьківства,

ВСТАНОВИВ:

26 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Розівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану, Розівська районна державна адміністрація про визнання батьківства, в якому просить суд визнати його, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, рідним батьком малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що з 2010 року він підтримував близькі сімейні відносини з відповідачем ОСОБА_3. З 2013 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: Запорізька область, Розівський район, с. Антонівка, вул. Молодіжна, буд. 14, мали спільний побут, разом вели господарство, допомагали один одному та піклувалися про свою родину. 08 листопада 2015 року у ОСОБА_1 з ОСОБА_3 народилася спільна донька ОСОБА_6, проте у книзі реєстрації народжень та у Свідоцтві про народження дитини позивач, як батько дитини зазначений не був, відомості про батька дитини у свідоцтві про народження внесені зі слів відповідачки. 21 січня 2016 року ОСОБА_3 переїхала жити до своєї матері за адресою: Запорізька область, Розівський район, с. Антонівка, вул. Молодіжна, буд. 8, з того ж часу позивач та відповідач почали жити окремо один від одного. Відповідач не дає можливості спілкуватися з дочкою, виконувати позивачу ОСОБА_1 свої батьківські обов`язки, займатися вихованням доньки. Тому для захисту своїх прав та інтересів, та для захисту прав та інтересів дитини, позивач змушений встановлювати батьківство в судовому порядку.

Одночасно з поданням позовної заяви ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення доказів по даній цивільній справі, в якій просив суд витребувати з Розівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану актовий запис цивільного стану про народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. В обґрунтування даної заяви позивач посилається на те, що він самостійно намагався витребувати інформацію про народження дитини з Розівського районного відділу ДРАЦС, але отримав відмову в наданні такої інформації.

Відповідно до ухвали суду від 27.10.2017 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху та позивачеві надано строк для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків (а.с. 19-20).

06.11.2017 року позивачем усунені зазначені в ухвалі суду від 27.10.2017 року недоліки позовної заяви (а.с. 23-24), в звязку із чим відповідно до ухвали суду від 23.11.2017 року провадження у справі відкрито та призначено справу до попереднього судового розгляду (а.с. 29).

Ухвалою суду від 23.11.2017 року задоволено заяву позивача про забезпечення доказів та витребувано з Розівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області (юридична адреса: 70300, Запорізька область, Розівський район, смт. Розівка, вул. Каштанова, буд. 11), актовий запис цивільного стану про народження ОСОБА_6, 08 листопада 2015 року (а.с. 10-11 провадження № 2-з/327/1/17).

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, подальший розгляд цієї справи відбувався за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Відповідно до ухвали суду від 16.01.2018 року задоволено клопотання позивача та призначено по даній справі судово-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання:

- Чи є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, біологічним батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2?

Проведення експертизи доручене експертам Запорізького НДЕКЦ МВС України (69068, м. Запоріжжя, вул. Аваліані, буд. 19-а).

Провадження по справі на час проведення експертизи зупинено (а.с. 81-83).

27.02.2018 року на адресу суду надійшло клопотання експерта за № 8-200 від 14.02.2018 року Вих. 19/108/1-2309, разом із квитанцією на сплату повної вартості за виконання молекулярно-генетичної експертизи у розмірі 7 614,00 грн., в якому експертом порушувалось питання про забезпечення прибуття ймовірного батька та матері разом із дитиною до Запорізького НДЕКЦ МВС України в будь-який робочий час з понеділка до п`ятниці для відібрання біологічних зразків. Вирішання питання про призначення дати та часу явки вказаних осіб до експертної установи для відібрання біологічного зразка покладено на ініціатора проведення експертизи (а.с. 90-93).

На виконання даного клопотання, судом було направлено учасникам справи лист №327/345/17/263/2018 від 02.03.2018 року та визначено дату і час прибуття вищезазначених осіб до експертної установи для відібрання біологічного зразка, а саме: 16 березня 2018 року о 14 год. 00 хв. Одночасно, позивачеві та відповідачу судом було розяснено, що при собі потрібно мати паспорти, свідоцтво про народження дитини та оригінал документу, що засвідчує оплату повної вартості проведення судової експертизи (а.с. 95).

11.04.2018 року до Розівського районного суду Запорізької області від Запорізького науково-дослідного експертного-криміналістичного центру МВС України повернулись матеріали даної цивільної справи разом із повідомленням судового експерта про неможливість проведення експертизи № 8-200 від 02.04.2018 року у зв`язку з тим, що порушене клопотання експерта не було задоволене (а.с. 103-105).

Враховуючи вищевикладене, відповідно до ухвали суду від 16.04.2018 року провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Розівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану, Розівська районна державна адміністрація про визнання батьківства відновлено та призначено підготовче судове засідання на 03.05.2018 року з викликом всіх учасників справи (а.с. 106-107).

В підготовчому судовому засіданні 03.05.2018 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 про визнання батьківства з додатками, відповідно до якої ОСОБА_3 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.115-124). В обґрунтування даної позиції відповідачем зазначено, що вона дійсно кілька років проживала разом із позивачем, вони вели спільне господарство, в них був спільний побут, проте в 2015-2016 роках стосунки між ними погіршились через зловживання позивачем алкогольних напоїв та застосування до неї психічного і фізичного насильства, а також погроз застосування такого насильства щодо її дітей. Вона неодноразово зверталась за допомогою до соціальних працівників та поліції, проте крім бесід ефективного заходів щодо захисту її прав вжито не було. Вона кілька разів уходила від позивача разом із своїми дітьми до своєї матері ОСОБА_7, проте, у звязку із погрозами позивача та із страху за життя і здоровя своїх рідних, вона поверталась до позивача. Окрім цього, зазначає, що коли вона жила окремо від позивача, то познайомилась з іншим чоловіком, з яким у неї виникли близькі стосунки і від якого вона завагітніла. Після цього, ймовірний батько її дитини наполягав на тому, щоб вона пішла від позивача, що ОСОБА_3 і зробила та в 2015 році переїхала до своєї матері. З цього часу вона з позивачем фактично перестала спілкуватися і відповідач повідомила ОСОБА_1, що не бажає наміру продовжувати з ним стосунки, тому що має намір в подальшому будувати своє життя та стосунки з батьком ОСОБА_8. Отже, відповідач зазначає, що батьком її дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, є інший чоловік, імя та прізвище якого вона не бажає розголошувати через відсутність дозволу останнього та з метою недопущення втручання у приватне життя. Щодо запису її доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідач зазначила, що запис про народження дитини робився з її слів, та в якому, з метою запобігти розголошенню даних про справжнього батька дитини, не бажаючи настання несприятливих для нього наслідків, у тому числі морального характеру, вона вирішила не зазначати його імя та по батькові. Щодо призначеної по справі молекулярно-генетичної експертизи, проти якої вона та її представник заперечували, вона зазначила, що до експертної установи вона разом із малолітньою дитиною свідомо не зявилась, оскільки дитина ще дуже мала (їй ще виповнилося і двох років), поїздка до м. Запоріжжя є надто довгою та виснажливою для дитини такого віку, а також послалась на здійснення позивачем домашнього насильства, існуючого реально обґрунтованого страху щодо можливості здійснення позивачем необдуманих вчинків, які становлять загрозу для її життя та здоровя, а також для життя та здоровя дитини. Окрім цього, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що позивачем було порушено строк звернення до суду з вимогою про встановлення факту батьківства, а тому судом має бути застосовано строк позовної давності та відмовлено в задоволенні позову. Так, відповідач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 129 Сімейного Кодексу України (надалі за текстом СК України) до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Зазначає, що положення ч. 2 ст. 129 СК України про визначення строк, протягом якого особа може звернутися до суду із вимогою про визнання батьківства, розповсюджується і на вимоги про визнання батьківства, які заявляються на підставі ст. 128 СК України. В обґрунтування даного твердження відповідач посилається на правову позицію, висловлену в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2016 року у справі № 6-31241ск15. Так, відповідач зазначає, що її донька ОСОБА_6 народилась 08.11.2015 року, коли вони з позивачем проживали разом, але не перебували в зареєстрованому шлюбі. З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся у жовтні 2017 року, тобто через 2 роки з дня, коли він дізнався про народження дитини. Отже, ним було пропущено строк звернення до суду з позовом про визнання батьківства, відповідно до ст. ст. 128, 129 СК України.

Під час розгляду справи позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. Додатково позивач пояснив, що з відповідачем ОСОБА_3 вони почали проживати разом приблизно з літа 2014 року, відповідач переїхала до його будинку разом з її сином - ОСОБА_2, перевезла свої речі, і вони почали проживати однією сімєю, мали спільний побут, вели господарство, він піклувався про відповідача та її сина, утримував їх та забезпечував матеріально. 08.11.2015 року ОСОБА_3 народила доньку ОСОБА_6, батьком якої він себе вважає. Зазначає, що до пологового будинку відповідача він одвозив разом із ОСОБА_9 на автомобілі останнього. Пологи у ОСОБА_3 були важкі і після народження дитини, остання потребувала оперативного втручання та лікування, в звязку із чим відповідач разом із новонародженою дитиною перебувала у медичному закладі до 18.12.2015 року. 18.12.2015 року він разом із своїм старшим сином - ОСОБА_10, поїхав забирати ОСОБА_3 із новонародженою дитиною з лікарні, після чого привіз її до себе додому, де вони продовжили спільно проживати до кінця січня 2016 року. 21.01.2016 року відповідач разом із своїми дітьми: сином ОСОБА_11 та донькою ОСОБА_8, покинула його будинок та переїхала проживати до своєї матері ОСОБА_7 Після цього ще деякий час він з відповідачем і з дитиною ОСОБА_8 мав можливість спілкуватися, все було добре. А з березня 2016 року відповідач перестала пускати його до себе додому, всіляко перешкоджала його спілкуванню з дочкою ОСОБА_8, відмовлялась приймати речі і подарунки, які він намагався передати своїй дитині. Зазначає, що така поведінка відповідача позбавляє його можливості виконувати свої батьківські обовязки, спілкуватися з дочкою, займатися її вихованням. Також позивач пояснив, що під час перебування ОСОБА_3 в пологовому будинку та у лікарні, син відповідачки ОСОБА_9 проживав разом із ним, оскільки з бабусею ОСОБА_7 в нього не дуже добрі відносини, були навіть випадки, коли остання вигнала хлопця взимку з дому, і ОСОБА_9 прийшов до позивача. Щодо факту реєстрації дитини ОСОБА_6, пояснив, що він разом із відповідачем 22.12.2015 року поїхали до Розівського районного відділу реєстрації актів цивільного стану для проведення реєстрації народження ОСОБА_8. Не заперечував факт того, що вони разом із відповідачем домовились вказати прізвище дитини «Курбатова», оскільки на той час прізвище позивача було інше «Приступа» і він незабаром збирався його міняти, про що неодноразово казав й ОСОБА_3 Проте, по батькові дитини домовились вказати «Костянтинівна», за імям позивача. В подальшому, після зміни прізвища позивача, мали намір внести зміни до актового запису про народження дитини, зазначивши її прізвище «Богданюк». Проте, після зміни позивачем прізвища на «Богданюк», відповідач відтягувала внесення змін до актового запису про народження доньки з всіляких підстав, а звернутися до органів реєстрації актів цивільного стану із відповідною заявою позивач не мав можливості, оскільки для внесення змін до актового запису потрібна спільна заява матері та батька дитини. Враховуючи всі ці факти, а також бажання піклуватися про свою доньку і вільно з нею спілкуватися, та неможливість вирішити це питання в добровільному позасудовому порядку, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом.

Окрім цього, представник позивача просив суд звернути увагу на той факт, що позивач був ініціатором призначення та проведення генетичної експертизи, яка б стовідсотково підтвердила батьківство останнього, сплатив вартість її проведення, яка є досить значною 7 614,00 грн., приїхав у визначений судом час до експертної установи, проте така експертиза так і не була проведена в звязку із неявкою відповідача разом із дитиною до інституту судових експертиз. Зазначив, що відповідач був згоден на оплату вартості проїзду відповідача з дитиною до м. Запоріжжя та в зворотному напрямку, проте позиція відповідача: не зявлятись до експертної установи, була заздалегідь сформованою та свідомою, і мала на меті не що інше, як позбавити суд одного з важливіших доказів по справі позитивного висновку генетичної експертизи.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Додатково відповідач пояснила, що дійсно десь з 2013 чи 2014 року (точної дати вона не памятає), вона проживала разом із позивачем у його будинку. Проте зазначає, що це проживання не було безперервним, періодично вона уходила від нього до своєї матері ОСОБА_7, в звязку із тим, що не завжди стосунки з позивачем були добрі, інколи вони сварились. Так, в січні 2015 року вона пішла з будинку позивача та деякий час жила у своєї матері, і в цей період часу в неї виникли близькі стосунки з іншим чоловіком, від якого вона і завагітніла. Проте, назвати прізвище, імя та по батькові цього чоловіка вона категорично відмовляється, оскільки останній одружений і це може зашкодити його репутації, а також зазначила, що розкриття даних про цю людину може спричинити фізичну розправу над нею і цим чоловіком з боку позивача. Також відповідач не заперечувала той факт, що повернулась до ОСОБА_1 десь влітку 2015 року (точної дати вона не памятає) і вони продовжили спільне проживання. Тоді ж вона повідомила позивачу, що вагітна, але що батько не він, не сказала, бо побоювалась реакції позивача. Не заперечувала, що під час спільного проживання з позивачем, останній забезпечував матеріально їх сімю, інколи навіть сам готував їжу, придбавав продукти харчування та домашнього вжитку. Також, не заперечувала, що до лікарні на пологи її відвіз позивач на автомобілі знайомого ОСОБА_9, та забирав з лікарні її разом із дитиною також позивач спільно із своїм старшим сином ОСОБА_10 Підтвердила також той факт, що після лікарні позивач привіз її з дитиною до себе додому, де вони і мешкали спільно до 21.01.2016 року. Разом з тим, вона зазначала, що таке співмешкання з позивачем було вимушеним з її боку, та з огляду на фізичне та психологічне насильство з боку позивача відносно неї, вона побоювалась за своє життя і здоровя, якщо піде від нього.

Крім того відповідач зазначає, що задоволення судом вимог позивача не буде сприяти інтересам самої дитини, оскільки позивач чинить по відношенню до неї «відвертий терор», а саме: перестріває її на вулиці, біля будинку, намагається побачитися з ОСОБА_8, вимагає від неї визнання його батьком її дочки з корисною для нього метою, а саме для відібрання в подальшому у неї доньки та вимагання аліментів на її утримання. Відповідач звертає увагу суду також на такий факт, що позивач не надає їй жодної матеріальної допомоги на утримання доньки, не цікавиться дитиною та взагалі не проявляє до неї батьківського піклування. Водночас, відповідач не заперечувала факту того, що позивач передавав кілька разів речі та іграшки для ОСОБА_8, проте вона все це викинула на смітник, оскільки вони були старі та поношені. Не заперечувала відповідач і того факту, що позивач приходив до них додому на день народження ОСОБА_8 08.11.2017 року, приніс торт і подарунок. Вона впустила його до будинку та дозволила поспілкуватися із донькою, оскільки не бажала псувати свято донечці.

Підсумовуючи викладене, відповідач вказала, що звернення позивача до суду з позовом про визнання його батьківства, на її глибоке переконання, надасть ОСОБА_1 можливість в будь-який спосіб відібрати в неї дитину, можливо навіть позбавити її батьківських прав, тому вона категорично заперечує проти задоволення позову в повному обсязі. Щодо її неявки до експертної установи разом із дитиною, також пояснила, що, по-перше, донька ОСОБА_8 ще дуже мала і їй важко було б перенести тривалу поїздку до м. Запоріжжя; по-друге, вона боїться позивача і вважає небезпечним для себе і для дитини зустрічатися з ним, навіть в приміщенні експертної установи; по-третє, позивач не є біологічним батьком її доньки ОСОБА_8, тому вона не бачить сенсу у проведенні даної експертизи.

Представник відповідача підтримала її думку щодо відсутності законних підстав для визнання батьківства позивача, зазначила, що ОСОБА_1 інколи веде себе агресивно, неадекватно, чинить психічний та моральний тиск на ОСОБА_3, жодним чином за два роки після народження дитини не намагався вирішити питання щодо свого батьківства, не звертався із заявою до органів реєстрації актів цивільного стану щодо свого батьківства, не намагався піклуватися про дитину, не надавав ОСОБА_3 матеріальної допомоги. Крім того зазначила, що позивач ще під час його спільного проживання разом із відповідачкою застосовував до неї фізичне та психологічне насильство, з даного приводу ОСОБА_3 зверталась до соціальних служб та правоохоронних органів, проте ситуація не змінилась. Окрім безпідставності позовних вимог, представник відповідача вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом про визнання батьківства, відповідно до положень ст. ст. 128 та 129 СК України, відповідне обґрунтування було наведено у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи служби у справах дітей Розівської районної державної адміністрації Запорізької області ОСОБА_5 під час розгляду справи в суді підтримала позицію позивача та вважала за необхідне задовольнити позовні вимог ОСОБА_1, в обґрунтування чого послалась на ст. 7 Конвенції про права дитини, відповідно до якої дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на імя і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Отже, керуючись вищевказаним, орган опіки та піклування вважає, що малолітня ОСОБА_6 має право знати свого батька та отримувати з його боку виховання та утримання (а.с. 245).

Представник третьої особи: Розівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не зявився, відповідно до письмової заяви, наявної в матеріалах справи, не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просить проводити судовий розгляд справи за її відсутності (а.с. 160).

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, представника відповідача, думку представника третьої особи: Розівської районної державної адміністрації начальника служби у справах дітей ОСОБА_5, показання свідків: ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_7, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту передбачені ст. 16 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Виходячи з положень, викладених в частині 1 статті 82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, є матір'ю ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, дана обставина жодною зі сторін не заперечується та крім того вбачається з копії Актового запису про народження № 63 від 22.12.2015 року (а.с. 43).

Відповідно до частини 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

В той же час з дослідженої копії Актового запису про народження № 63 від 22.12.2015 року, суд встановив, що в п. 17 «Підстава запису відомостей про батька» зазначено «заява матері від 22.12.2015 року № 13 та її підпис»; в п. 20 «Для відміток» зазначено «внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 22.12.2015 року за номером 1; видано витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України № 16136840 від 22.12.2015 року» (а.с. 43 зворотній бік).

Відповідно до ст. 7 Конвенції про права дитини дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Частиною першою статті 9 вказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Отже, саме в інтересах дитини знати свого батька, а також отримувати від нього піклування та мати можливість на спілкування з ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. У разі смерті матері, а також за неможливості встановити місце її проживання чи перебування запис про матір та батька дитини провадиться відповідно до цієї статті, за заявою родичів, інших осіб або уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина.

В той же час ст. 128 СК України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Встановлено і це підтверджується, як поясненнями сторін, які вони давали під час судового розгляду справи, так і показаннями свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_7, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в минулому існували тривалі близькі стосунки, вони проживали у будинку позивача як одна сімя, вели спільне господарство та мали спільний побут. Вищезазначене визнавалося позивачем та відповідачем, а отже, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що близько двох років відповідачка проживала разом з його батьком ОСОБА_1 в будинку останнього. Разом із ними проживав також син відповідачки - ОСОБА_14. Батько піклувався про них, забезпечував їх матеріально. Після народження відповідачкою доньки ОСОБА_8 в листопаді 2015 року, ОСОБА_3 ще деякий час перебувала у лікарні разом із дитиною, звідки її забирав його батько та він. Після лікарні відповідача із дитиною вони привезли до будинку його батька позивача по справі. Також пояснив, що в січні 2016 року ОСОБА_3 пішла від його батька, з яких причин це сталося йому не відомо. Проте, він, як брат малолітньої ОСОБА_8, продовжував спілкуватися з відповідачем та дівчинкою, приходив додому до ОСОБА_3, приносив іграшки і подарунки дитині та спілкувався з нею. При цьому, ОСОБА_3 впускала його до будинку та не перешкоджала його спілкуванню із донькою ОСОБА_8. Зазначив, що вважає ОСОБА_6 своєю молодшою сестрою, оскільки в них з дівчинкою один батько - ОСОБА_1

Вищенаведені показання свідка підтверджуються фотознімками, які долучені позивачем до матеріалів справи, на яких зображені син позивача ОСОБА_10 та дитина ОСОБА_6, які були зроблені свідком ОСОБА_10 під час відвідування ОСОБА_3 в різні періоди часу (а.с. 14-17).

Відповідно до наданих в судовому засіданні показань свідка ОСОБА_9 вбачається, що приблизно о 21 год. 35 хв. в листопаді 2015 року (точної дати він не памятає) до нього прийшов позивач ОСОБА_1 та попрохав допомогти відвезти на автомобілі його співмешканку ОСОБА_3 до м. Куйбишева до пологового відділення народжувати дитину, на що він погодився. Так свідок пояснив, що приїхав на автомобілі до будинку ОСОБА_1, звідки й забрав відповідачку з позивачем та відвіз їх до пологового будинку. Пізніше, десь наприкінці грудня 2015 року, позивач знов звернувся до нього за допомогою відвезти його та ОСОБА_3 до органів реєстрації актів цивільного стану для проведення реєстрації народження доньки ОСОБА_8. Під час перебування біля Розівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану, свідок запитав у ОСОБА_3, кого вони запишуть батьком дитини, на що відповідач повідомила, що прізвище дитини запишуть її «Курбатова», а по батькові за іменем позивача «Костянтинівна».

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надали показання, які за своїм змістом є схожими, з яких вбачається, що сімя ОСОБА_3 перебувала на обліку Розівського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді з 2011 року як така, що опинилася в складних життєвих обставинах. З 21.12.2015 року вказана сімя перебувала під соціальним супроводом Центру з наступних причин: стан здоровя доньки (новонароджена дитина перенесла операцію); малозабезпеченість родини; конфлікти між дорослими членами родини; низький рівень батьківського потенціалу. 21.12.2016 року родина ОСОБА_3 була знята з соціального супроводу Розівського РЦСССДМ з позитивним результатом, у звязку із мінімізацією наявних життєвих обставин та закінченням терміну перебування родини під супроводом. Отже, зазначені свідки лише підтвердили, що до 21.01.2016 року ОСОБА_3 проживала у будинку позивача разом із своїми дітьми: сином ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, та донькою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6. Повідомили, що між позивачем та відповідачем виникали конфлікти, а саме, зі слів ОСОБА_3, ОСОБА_1 застосував до неї та до її дітей фізичне та психологічне насильство. В звязку із цим, 21.01.2016 року відповідач викликала соціальні служби за місцем її мешкання до будинку ОСОБА_1, та зазначила про неадекватну поведінку щодо неї позивача і попросила допомоги щодо організації її переїзду до будинку матері ОСОБА_7. Окрім цього, свідок ОСОБА_14 пояснив, що сімя ОСОБА_3 також перебувала на обліку через вживання алкогольних напоїв ОСОБА_3 та її матірю ОСОБА_7. Додатково зазначив, що факт фізичного насильства позивачем по відношенню до ОСОБА_3 та її дітей не підтвердився, проте відмічає, що вигляд у відповідачки, під час відвідування її сімї 21.01.2016 року, був наляканий. Щодо відомостей про ймовірне батьківство позивача по відношенню до малолітньої ОСОБА_8, вищезазначені свідки інформацією не володіють, проте свідок ОСОБА_14 пояснив, що коли вони 21.01.2016 року допомагали ОСОБА_3 збирати речі та переїжджати до будинку матері, ОСОБА_1 тримав на руках ОСОБА_8, не бажав її віддавати та казав, що це його донька.

Свідок ОСОБА_7 мати відповідача, під час судового розгляду справи надала показання, які за своїм змістом є ідентичними даним, викладеним відповідачем у письмовому відзиві на позовну заяву. Так, вона пояснила, що її донька ОСОБА_3 дійсно деякий час проживала разом із ОСОБА_1 в його будинку до кінця січня 2016 року, коли її донька із своїми дітьми: сином ОСОБА_11 та донькою ОСОБА_8 повернулася до її будинку, де вони всі разом і мешкають по теперішній час. Проте, зазначила, що стосунки її доньки з позивачем були недобрі, оскільки ОСОБА_1 застосовував до ОСОБА_3 фізичне та психологічне насильство. Також, зазначила, що позивач не є біологічним батьком дитини ОСОБА_8, оскільки батьком дівчинки є зовсім інший чоловік, з яким у її доньки, в період мешкання останньої у неї дома на початку 2015 року, були близькі стосунки. Проте свідок, також як і відповідач ОСОБА_3, відмовилась називати прізвище та імя цього чоловіка, на запитання суду та представника позивача не змогла надати послідовні та логічні пояснення щодо періоду відносин її доньки з цим чоловіком, де і коли вони зустрічались, а також щодо відомостей про наявність іншої родини у цього чоловіка. Також, свідок ОСОБА_7 повідомила суду, що її онук ОСОБА_14 проживав разом із нею, заперечувала те, що позивач утримував та піклувався про її доньку і сина відповідачки ОСОБА_14, як і заперечувала факт того, що вона взимку вигнала ОСОБА_14 зі свого будинку.

Суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_7, оскільки повідомлені нею обставини суперечать поясненням як самої відповідачки, так і показанням інших свідків і встановленим в ході судового розгляду обставинам справи, є непослідовними та плутаними, категоричні лише в тому, що батьком дитини ОСОБА_6 є інший чоловік, відомостями про якого вона не володіє, проте достеменно знає, що зачата дівчинка була саме від нього.

Враховуючи, що в даній справі відповідач заперечує походження її доньки - ОСОБА_8 від позивача, а позивач вважає себе її батьком, судом за клопотанням позивача та з врахуванням усних заперечень сторони відповідача, які зводились фактично до того, що відповідач на перед відмовилась доставити дитину до експерта для відібрання генетичного матеріалу, ухвалою від 16 січня 2018 року (а.с. 81-83) було призначено у даній справі судово-генетичну експертизу на вирішення, якої було поставлено питання: чи є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, біологічним батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. Проте, згідно повідомлення Запорізького НДЕКЦ МВС України від 02 квітня 2018 року № 8-200 ухвала суду від 16 січня 2018 року про призначення у даній справі судово-генетичної експертизи була повернута до суду без виконання з тих підстав, що порушене клопотання експерта не було задоволено.

Як було встановлено під час судового розгляду, у визначений судом час та день позивач прибув до експертної установи, сплатив вартість експертизи, проте відповідач з дитиною до інституту судових експертиз не зявилась, в звязку із чим молекулярно-генетична експертиза не була проведена.

Зазначена обставина не заперечувалась сторонами по справі та знайшла своє підтвердження в усних поясненнях відповідача ОСОБА_3 При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що пояснення відповідача щодо причин невиконання нею ухвали суду від 16.01.2018 року, є досить суперечливими та не логічними. Так, стверджуючи, що біологічним батьком її дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, є інший, ніж позивач, чоловік, відповідач навпаки повинна бути зацікавленою у підтвердженні даної обставини шляхом проведення молекулярно-генетичної експертизи, але з невідомих причин категорично заперечувала необхідність її проведення.

Враховуючи те, що відповідач по даній справі проігнорувала явку до експерта для проведення відбору біологічних зразків з метою проведення судово-генетичної експертизи для встановлення ймовірності, чи є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, біологічним батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, суд виходить з положень ч. 1 ст. 109 ЦПК України щодо наявності можливості визнання судом факту, для з'ясування якого призначалася експертиза та не була проведена у зв'язку із ухиленням відповідача, при цьому суд враховує положення ст. 76 ЦПК України, про те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків, у їх взаємозв'язку із ст. 89 ЦПК України в частині того, що жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

Вирішуючи питання щодо можливості визнання судом факту батьківства ОСОБА_1 по відношенню до малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, для з'ясування якого призначалася експертиза та не була проведена у зв'язку із ухиленням відповідача, суд бере до уваги усні пояснення сторін по справі, а також показання свідків, наданих під час судового розгляду справи. Окрім цього, з огляду на те, що на питання суду та представника позивача, відповідач не заперечувала факт періодичних близьких інтимних стосунків із позивачем в період її проживання в 2015 році у матері та в період її, начебто існуючих, близьких стосунків з іншим чоловіком, тобто в період ймовірного зачаття дитини, суд дійшов висновку, що даний факт підтверджує батьківство позивача і спростовує доводи відповідача щодо неможливості ОСОБА_1 бути батьком її дитини ОСОБА_6.

Щодо наявних в матеріалах справи ОСОБА_5 обстеження умов проживання сімї ОСОБА_3, інформації Розівського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді від 23.01.2018 року та протоколу поїздки голови райдержадміністрації з працівниками соціальних служб в родину ОСОБА_3 від 02.02.2016 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Оскільки вищезазначені докази не стосуються предмету доказуванню у справі про визнання батьківства, а лише підтверджують факт соціального супроводу родини ОСОБА_3, суд визнає ці докази неналежними та не бере їх до уваги при постановленні судового рішення про визнання батьківства ОСОБА_1.

Щодо посилання відповідача та її представника на порушення позивачем строків звернення до суду з позовом про визнання батьківства, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

У частині другій цієї статті закріплено, що до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

На підставі викладених норм сімейного права можна зробити наступні висновки. Законодавець у частині першій статті 20 СК України закріпив вичерпний перелік статей цього Кодексу і відповідно вимог, що випливають із сімейних відносин, до яких застосовується позовна давність. До цього переліку належить у відповідності до частини другої статті 129 СК України вимога про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. Тому положення частини другої статті 129 СК України, яке є спеціальним, не може бути поширене на положення про визнання батьківства, передбачені у статті 128 СК України.

Таким чином, у даній справі не підлягає застосуванню позовна давність до вимоги про визнання батьківства в порядку статті 128 СК України. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання батьківства, є обґрунтованими.

Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-617цс17, викладеної у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.04.2017 року у справі № 161/7536/15-ц.

Враховуючи наведені норми матеріального права, встановлені обставини справи, приймаючи до уваги свідоме ухилення відповідачки від проведення експертизи, що свідчить про походження дитини ОСОБА_6 від позивача, та виходячи з інтересів малолітньої дитини, яка має право знати свого батька, а також отримувати від нього піклування та мати можливість на спілкування з ним, суд вважає позов ОСОБА_1 про визнання батьківства підставним, а отже таким, що підлягає до задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи позицію позивача, який не бажав покладення будь-яких судових витрат на відповідача, а також те, що позивачеві експертною установою повернута оплата судової молекулярно-генетичної експертизи, в звязку із її не проведенням, суд вважає за можливе не стягувати з відповідача суму судового збору, сплаченого позивачем у розмірі 640,00 грн.

На підставі ст.ст. 126, 128, 135 СК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_8, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_9, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, рідним батьком малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції Розівський районний суд Запорізької області шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду відповідно до частин 1 та 2 ст. 273 ЦПК України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 21 вересня 2018 року.

Суддя: Т.А. Антіпова