Справа № 457/402/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/811/1300/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційнимискаргами позивача ОСОБА_2 та представника позивача ОСОБА_3 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 24 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Трускавецької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання абзацу 2 пункту 3 рішення № 248 від 18 жовтня 1990 року Трускавецької міської ради «Про розгляд житлових питань» незаконним та його скасування, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_2 звернувся у Трускавецький міський суд Львівської області з позовом до відповідача Трускавецької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання абзацу 2 пункту 3 рішення № 248 від 18 жовтня 1990 року Трускавецької міської ради «Про розгляд житлових питань» незаконним та його скасування.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням № 248 від 18 жовтня 1990 року виконавчий комітет Трускавецької міської ради вирішив розширити житлове приміщення квартири АДРЕСА_1 (квартиронаймач ОСОБА_8), яка складається з двох кімнат житловою площею 23,3 м2 з кухнею і частковими комунальними вигодами за рахунок звільненої квартири № 6, що складається з трьох кімнат житловою площею 35,0 м2 з кухнею і частковими комунальними вигодами, та рахувати квартиру АДРЕСА_2 житловою площею 35,0 м2 з кухнею і частковими комунальними вигодами на склад сім'ї - 4 чоловіки; звільнену квартиру № 5 житловою площею 23,3 м2 закріпити як сімейний гуртожиток відділу культури згідно з листом № 1-10 від 11 жовтня 1990 року. Абзац 2 п. 3 цього рішення є незаконним і таким, що підлягає до скасування.

Позивач ОСОБА_2 з 1979 року, а згодом із сім'єю, проживав у АДРЕСА_8 Станом на 1990 рік у будинку звільнилась квартира № 6 і позивач та його дружина звернулися до відповідача з проханням її розширити за рахунок даної квартири. Дане рішення було прийнято і вільну від мешканців квартиру надали позивачу. Однак, одночасно даним рішенням житлову квартиру № 5, у якій продовжували проживати позивач з сім»єю, закріпили за відділом культури як гуртожиток, чим було порушено його житлові права, так як позивач разом з членами сім'ї не звільнив дану квартиру.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 24 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Трускавецької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання абзацу 2 пункту 3 рішення № 248 від 18 жовтня 1990 року Трускавецької міської ради «Про розгляд житлових питань» незаконним та його скасування - відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржили позивач ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_3, подавши апеляційні скарги.

В обгрунтування таких покликаються на те, що суд вірно встановив обставини справи, однак в оскаржуваному рішенні дійшов до висновків, які не відповідають встановленим обставинам. Тому рішенняприйняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а відтак підлягає скасуванню.

Звертають увагу на те, що позивач не оскаржував рішення Трускавецької міської ради від 18 жовтня 1990 року раніше, оскільки переніс тяжку хворобу і був судом визнаний недієздатним.

Просять рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 24 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.

Ухвалою про призначення справи до розгляду від 19 жовтня 2018 року вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи без їх виклику.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради народних депутатів від 17 травня 1979 року № 168 «Про переоформлення договору найму жилої площі» ОСОБА_2 надано в користування квартиру АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 44 ).

Відповідно до листа, адресованого голові виконкому Трускавецької міської ради народних депутатів Матоличу Б.М., управління торгівлі виконавчого комітету Трускавецької міської ради народних депутатів від 01 жовтня 1990 року № 1244 адміністрація та профспілковий комітет управління торгівлі Трускавецького міськвиконкому просять розширити житлову площу продавцю магазину № 11 ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 46).

Згідно з п. 3 рішення виконавчого комітету Трускавецької міської ради народних депутатів за № № 248 від 18 жовтня 1990 року розширено житлове приміщення квартири АДРЕСА_1 (квартиронаймач ОСОБА_8.), яка складається з двох кімнат житловою площею 23,3 м.кв. і кухнею з частковими комунальними вигодами за рахунок звільненої квартири № 6, що складається з трьох кімнат житловою площею 35,0 м.кв. з кухнею і частковими комунальними вигодами та рахувати квартиру АДРЕСА_4 з трьох кімнат житловою площею 35,0 м.кв. з кухнею і частковими комунальними вигодами на склад сім'ї - 4 чоловіки; звільнену квартиру № 5 житловою площею 23,3 м.кв. закріплено як сімейний гуртожиток відділу культури. Підпунктом 3.1 пункту 3 згаданого рішення зобов'язано житлово - експлуатаційну контору № 2 (начальник ОСОБА_20.) внести зміни в нумерацію квартири та особових рахунках громадян (т. 1 а.с. 5).

Рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради народних депутатів № 275 від 15 листопада 1990 року частково змінено п. 3 рішення міськвиконкому № 248 від 18 жовтня 1990 року відносно використання квартири АДРЕСА_5 як сімейного гуртожитку відділу культури, та рахувати її як дві квартири сімейного гуртожитку відділу культури ( т. 1 а.с. 6).

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 31 травня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про визнання недійсним ордера № 2, виданого відділом культури Трускавецького міськвиконкому на ім'я ОСОБА_14, скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_6 та виселення ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з квартири АДРЕСА_7, треті особи: виконавчий комітет Трускавецької міської ради та ОСОБА_5, відмовлено (т.1 а.с. 117).

Відповідно до ухвали апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2011 року Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 31 травня 2011 року залишено без змін (т.1 а.с. 118).

І рішенням суду першої інстанції, і рішенням суду апеляційної інстанції встановлено факт того, що в ОСОБА_2 відсутні будь-які права щодо предмета спору - квартири АДРЕСА_7

Рішенням міськвиконкому № 281 від 30 листопада 2000 року ОСОБА_12 проведено розширення житлового приміщення АДРЕСА_7 за рахунок звільненої суміжної кімнати №5а та визнано квартиру №5 як таку, що складається з двох кімнат житловою площею 23,3 м.кв. з кухнею та частковими комунальними вигодами.

Рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради № 99 від 24 травня 2001 року виконком вирішив ліквідувати як гуртожиток квартиру № 5, що складається з двох кімнат житловою площею 23,3 м.кв. з кухнею і частковими комунальними вигодами.

Рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Трускавецької міської ради № 21 від 10 червня 1993 року «Про визнання права власності на будинки АДРЕСА_9», комісія вирішила рішення Трускавецького міськвиконкому № 7 від 18 січня 1956 року в частині взяття на баланс держави житлових будинків по АДРЕСА_7) скасувати як таке, що було прийнято без законних на те підстав; визнано за ОСОБА_15 право особистої власності на жилі будинки по АДРЕСА_10. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно будинок АДРЕСА_11 належить на праві приватної власності ОСОБА_5, що унеможливлює наявність у ОСОБА_2 майнових претензій на частку у цьому майні.

Крім того, необхідно зазначити, що Львівський апеляційний адміністративний суд у своїй ухвалі від 14 березня 2016 року, яка набрала законної сили, при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_2 на постанову Трускавецького міського суду Львівської області від 06 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Трускавецької міської ради про визнання п. 3 рішення Трускавецької міської ради за № 248 від 18 жовтня 1990 року незаконним та його скасування (справа № 457/1261/14-а) прийшов до висновку, що, з часу винесення оспорюваного рішення, за родиною ОСОБА_2 закріплено квартиру № 6, яка складається з трьох кімнат, а не квартири № 5 та № 6, тому що розширення проведено шляхом обміну, а тому воно є актом індивідуальної дії, яке вичерпало свою юридичну силу після реалізації, а саме приватизації квартир в будинку по АДРЕСА_7 (т. 1 а.с. 210-211).

З паспорта громадянина України ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 вбачається, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_12 (т. 1 а.с. 47 зворот).

Крім того, в суді першої інстанції свідок ОСОБА_16 підтвердила те, що у 1990 році вона з дітьми та чоловіком переселялася у квартиру № 6, і до 2000 року вона з дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_17 проживали саме у квартирі № 6.

З довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки виданої ЖЕК № 2 м. Трускавця від 29.07.1992 року - вбачається що ОСОБА_14 постійно проживає в АДРЕСА_13 - кімнаті гуртожитку відділу культури жилою площею 12.6 м.кв., аналогічне вбачається і з акту обстеження житлових умов від 03.06.1992 року складеного комісією ЖЕК № 2 м. Трускавця, листа дирекції та профкому Трускавецької міської централізованої системи бібліотек за № 122 від 1992 року, розпорядження голови міської ради від вересня 1994 року за № 15-р (т. 2 а. с. 156-160, 172-174, т. 2).

З довідки ЖЕК № 2 м. Трускавця від 07.11.1995 року вбачається що ОСОБА_18 була прописана в гуртожитку відділу культури, сплачувала квартплату та виписалась в 1993 році (т. 2 а.с. 188).

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 9 ЖК України передбачає, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду.

Для реалізації зазначеного конституційного права громадянин повинен «потребувати поліпшення житлових умов», тобто бути забезпеченим жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.

Відповідно до ст. 47 ЖК України норма житлової площі встановлюється в розмірі 13.65 кв.м. на одну особу.

Згідно з п. 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 року № 470, жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті, яка постановою виконкому Львівської обласної ради народних депутатів Ради народних депутатів і президії Львівської обласної ради профспілок від 07.01.1985 року № 24 встановлена у розмірі 8,2 кв.м.

Тобто житлова площа повинна надаватись в розмірі не менше ніж 8,2 м.кв. і до 13,65 м.кв. на одну особу.

Отже, з оскаржуваного рішення вбачається, що за родиною ОСОБА_2, з моменту прийняття даного рішення, закріплено квартиру № 6, яка складається з трьох кімнат, а не квартири № 5 та № 6 в будинку по АДРЕСА_7, тому що розширення проведено шляхом обміну, а твердження позивача, що мало місце розширення квартири №5 за рахунок площі квартири №6, оскільки у рішенні такої дії, як обмін не вказано, є безпідставним та спростовується матеріалами справи.

На підставі викладеного колегія приходить до переконання, що позивачу та його сім'ї, шляхом обміну, було надано квартиру № 6, житловою площею 35.00 м.кв., внаслідок чого, їхні житлові умови покращилися, і жила площа з розрахунку на одну особу відповідала рівню середньої забезпеченості.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання регулюються Примірним положенням про гуртожиток, яке затверджене Радою Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208.

Відповідно до ст. 129 ЖК України та п. 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки (станом на момент виникнення спірних правовідносин) єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Статтями 58, 59 ЖК України визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним, зокрема, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням міськвиконкому № 275 від 15 листопада 1990 року квартиру № 5 розділено на квартиру № 5 житловою площею 10,7 м2 та квартиру № 5а житловою площею 12,6 м2, як сімейний гуртожиток відділу культури.

Крім того, на підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання що відповідно до прийнятого рішення та на підставі ордерів, працівники відділу культури ОСОБА_14 та ОСОБА_18 вселились в дані житлові приміщення в будинку по АДРЕСА_7, а саме дві квартири сімейного гуртожитку відділу культури: квартиру № 5 та квартиру № 5 а.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що у позивача ОСОБА_2 відсутні правові підстави для визнання абзацу 2 пункту 3 рішення № 248 від 18 жовтня 1990 року Трускавецької міської ради «Про розгляд житлових питань» незаконним та його скасування, оскільки таке рішення було прийнято законно та не порушує його права та, що у ОСОБА_2 відсутні правові підстави користування квартирою № 5 чи 5-а у будинку АДРЕСА_11.

Представником відповідача в суду першої інстанції подано клопотання про застосування правил ст. 267 ЦК України.

Щодо дотримання позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права необхідно зазначити наступне.

З матеріалів справив вбачається, що позивачем оскаржується у даній справі рішення органу місцевого самоврядування, а саме рішення виконавчого комітету Трускавецької міської ради народних депутатів за № № 248 від 18 жовтня 1990 року.

Оскільки інститут позовної давності є нормою матеріального, а не процесуального права, то наслідки пропущення строків позовної давності мають застосовуватися згідно з нормами ЦК Української РСР 1963 року незалежно від заяви сторони у справі про застосування таких наслідків.

Відповідно, чинними на той час були норми, які регулювали питання позовної давності, а саме ст. ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Згідно зі ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 80 ЦК України (в редакції 1963 року) встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Відповідно до ст. 76 ЦК України (в редакції 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Вимоги, на які позовна давність не поширюється визначаються ст. 83 даного кодексу, відповідно до якої позовна давність не поширюється: на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом; на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян; на вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР; у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги.

Як на підставу для задоволення клопотання про поновлення строку для звернення до суду позивач вказує, що він переніс тяжку хвору та був визнаний судом недієздатним і лише 30 квітня 2014 року рішенням Трускавецького міського суду його поновлено в дієздатності.

Проте, із змісту рішення Трускавецького міського суду від 30 квітня 2014 року вбачається, що дієздатність ОСОБА_2 було обмежено та встановлено над ним опіку з 01 лютого 2007 року.

Відповідно до п. 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Колегія суддів приходить до переконання, що строк позовної давності сплив для позивача до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 знав про зміст рішення Трускавецької міської ради № 248 від 18 жовтня 1990 року, оскільки таке підтверджується як показаннями свідків, так і письмовими доказами, що знаходяться в матеріалах справи, а саме копією рішення Трускавецького міського суду від 11 квітня 1996 року у справі за позовом відділу культури виконкому Трускавецької міської ради до ОСОБА_2 та ОСОБА_10 про виселення з кімнати АДРЕСА_7 у якому є пряме посилання на рішення Трускавецької міської ради № 248 від 18 жовтня 1990 року та прийшов до вірного висновку, що доказів того, що в період з 1990 року до моменту обмеження його дієздатності позивач не мав можливості з поважних причин звернутися до суду для оскарження відповідного пункту рішення не надано, а тому позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду без поважних підстав.

Пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», положення якої та практика Європейського Суду з прав людини, згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» є джерелом права, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), який наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю заявлених позовних вимог.

Враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на підставі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами та правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до вимог ст. 268 ч. 5 абзацу 2 датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 28 листопада 2018 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_2 та представника позивача ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 24 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст даного судового рішення складено 28 листопада 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.