Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 592/11134/16-ц

провадження № 61-16937св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 09 березня 2017 року у складі колегії суддів: Семеній Л. І., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором про надання послуг, неустойки та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що 26 травня 2015 року між ним, як власником агентства нерухомості «Арка», та ОСОБА_4 укладений договір про надання інформаційних послуг щодо підбору об'єкта нерухомості. Відповідачу запропоновано для огляду будинок за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 50 000,00 доларів США, який останній оглянув у присутності ріелтора агентства позивача. Як стало відомо позивачу, 26 вересня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали 340/1000 частини зазначеного будинку, при цьому цей правочин укладався без участі агентства нерухомості.

Позивач вважає, що його права порушені, оскільки замовник не сплатив кошти за надані послуги щодо надання йому інформації про об'єкт нерухомості, який він у подальшому придбав.

Посилаючись на викладене позивач просив стягнути з відповідача кошти за надану інформацію у розмірі 19 750,00 грн, неустойку в розмірі 5000,00 грн, а також 3000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту порушення відповідачем умов договору про надання інформаційних послуг від 26 травня 2015 року, не надано доказів, що інформація щодо об'єкту нерухомості не була відома відповідачу раніше з інших джерел та, що замовника проінформовано саме про будинок АДРЕСА_1, який у подальшому придбаний ним саме за 50 000,00 доларів США.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 09 березня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення коштів за надану інформацію та неустойки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову в зазначеній частині.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_3 вартість інформаційних послуг у розмірі 19 170,00 грн на виконання договору про надання інформаційних послуг від 26 травня 2015 року, неустойку у розмірі 5000,00 грн та судовий збір у розмірі 1 157,52 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині моральної шкоди не оскаржувалося до апеляційного суду, а тому не було предметом його перегляду.

Скасовуючи рішення суду першої в частині позовних вимог про стягнення інформаційних послуг та неустойки та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що відповідач отримав послугу від позивача щодо надання інформації про об'єкт нерухомості відповідно до договору від 26 травня 2015 року та скориставшись наданою йому інформацією, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали у спільну часткову власність частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, отже, у відповідача виникли зобов'язання щодо оплати ним позивачу вартості наданих інформаційних послуг відповідно до пункту 8.1 договору. При цьому відповідачем не спростовано, що інформація про ціну будинку вказана у договорі про надання інформаційних послуг, зокрема, у переліку повідомлених об'єктів, є недостовірною. Стягуючи суму неустойки саме у розмірі 5 000,00 грн, апеляційний суд виходив із пункту 10.2 договору, укладеного між сторонами.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Сумської області від 09 березня 2017 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційним судом неправильно застосовані положення статей 901, 903 та 525 ЦК України, оскільки позивачем надана не повна та недостовірна інформація щодо об'єкту нерухомості, оскільки у переліку до договору зазначений цілий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 62 кв. м та земельна ділянка розміром 5 соток, а фактично відповідач та його дружина придбали 340/1000 частин будинку за зазначеною адресою, з відповідною часткою господарських будівель та споруд. Також відомості про об'єкт нерухомості, який він згодом прибав були йому відомі ще до укладення договору, оскільки оголошення про його продаж були у відкритому доступі - газети, Інтернет і зроблені вони не позивачем, а власникам цього будинку. Крім того, висновок апеляційного суду про вартість частини спірного будинку, який складає 5 000,00 доларів США не відповідає дійсності та не підтверджений належними доказами. Висновок апеляційного суду, що інформація щодо продажу спірного об'єкту нерухомості була отримана позивачем правомірно, зроблений на припущеннях, оскільки вказані обставини не досліджувалися судом. Крім того, апеляційним судом порушені норми процесуального права, оскільки ОСОБА_3 не мав права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, так як він не є стороною у справі, а участь у зазначеній справі приймає, як фізична особа-підприємець.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України.

Судом встановлено, що згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ОСОБА_3 є фізичною особою - підприємцем з основним видом економічної діяльності: агентства нерухомості.

ОСОБА_4 звернувся до ФОП ОСОБА_3 із метою пошуку будинку виставленого на продаж та 26 травня 2015 року сторони уклали договір про надання інформаційних послуг.

Пунктом 2 зазначеного договору передбачені загальні характеристики об'єкту нерухомості - будинок, бажаний район його розташування, площа будинку та його орієнтовна вартість.

Відповідно до умов пункту 6.1 договору, особами в інтересах яких замовляється послуга, на ім'я яких, крім замовника, у подальшому може оформлятись придбання об'єкта нерухомості з використанням інформації наданої виконавцем, вказані замовник, його родичі або дружина ОСОБА_5

Пунктом 8. 1 договору передбачено, що за надання інформації з бази даних створеної та підтримуваної виконавцем про об'єкти, які пропонуються на продаж та відповідають загальним вимогам замовника та контактні реквізити власників цих (повідомлених) об'єктів сплачується 1,5 % від ринкової вартості, однак не менше 500,00 доларів США за курсом Національного банку України. Ця сума сплачується лише у випадку укладення договору переходу права власності щодо нерухомості на підставі наданої інформації. Оплата за договором проводиться особисто замовником, або в його інтересах іншою особою. Відповідальність за несплату послуг несе особисто замовник.

У забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором, пунктами 10.2 та 10.3 договору передбачена сплата неустойки у розмірі 5000,00 грн. Неустойка сплачується замовником у випадку, якщо: замовником особисто (або уповноваженими ним особами) була отримана від виконавця (співробітників виконавця) інформація з бази даних виконавця про об'єкти, які пропонуються на продаж і відповідають загальним вимогам замовника та контактні реквізити власників цих об'єктів (повідомлені об'єкти); замовник скористався цією інформацією: ним особисто, або визначеними ним особами, в інтересах яких замовлялась послуга, було укладено договір переходу права власності на об'єкт, із числа тих, інформація про які надавалась за цим договором (повідомлені об'єкти); не була здійснена оплата за надані послуги в передбаченому договором розмірі та в передбачений договором термін.

Згідно з переліком повідомлених об'єктів, відповідачу, 26 травня 2015 року запропоновано будинок за адресою: АДРЕСА_1, із земельною ділянкою 5 соток.

26 вересня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали у спільну часткову власність у рівних частинах кожен по 340/1000 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, які розташовані на земельній ділянці, площею 0,0494 га, що підтверджується договором купівлі - продажу.

Правовідносини, які складися між сторонами регулюються Главою 63 ЦК України ЦК України (Послуги. Загальні положення).

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інакше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені законом (частина перша статті 903 ЦК України).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Відповідач отримав послугу щодо надання інформації про об'єкт нерухомості відповідно до договору від 26 травня 2015 року, особами в інтересах яких замовлялася послуга зазначені сам замовник та його родичі. Скориставшись наданою інформацією, 26 вересня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали у спільну часткову власність частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач не заперечує щодо тієї обставини, що оглядав зазначений будинок у присутності ріелтора позивача.

Отже, у відповідача виникли зобов'язання щодо оплати вартості наданих інформаційних послуг відповідно до пункту 8.1 договору із розрахунку вартості спірного об'єкта нерухомості 50 000,00 доларів США, при цьому відповідачем не спростовано, що зазначена ціна є недостовірною, доказів придбання будинку за іншою ціною останнім не надано.

Суд оцінує докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оціную належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

З огляду на викладене, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, належним чином оцінивши подані сторонами докази, правильно виходив із того, що правовідносини, які складися між сторонами регулюються статтею 901 ЦК України, оскільки виникли із договору про надання послуг, відповідач не виконав взяті на себе договірні зобов'язання щодо оплати вартості наданих йому інформаційних послуг. Крім того, враховуючи те, що замовник скористався наданою йому позивачем інформацією про об'єкт нерухомості, який він у подальшому придбав у власність, він зобов'язаний відповідно до умов договору від 26 травня 2015 року сплатити відповідачу суму неустойки у розмірі 5 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що інформацією про об'єкт нерухомості він володів ще до укладення договору із позивачем, не заслуговують на увагу, оскільки із наданих відповідачем переліків оголошень, розміщених у місцевій газеті, адреси будинків не конкретизовані, вказаний лише район міста, в якому розташована нерухомість, на більшості об'яв зазначений номер позивача або інформація щодо ринку нерухомості розміщена агентством «Арка», відповідачем не зазначено звідки йому була відома інформація про спірний об'єкт нерухомості ще до укладення договору із позивачем, не спростовано тієї обставини, що скориставшись наданою йому позивачем інформацією, він оглядав зазначений будинок у присутності ріелтора позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що висновок апеляційного суду про те, що інформація щодо продажу спірного об'єкту нерухомості була отримана позивачем правомірно зроблений на припущеннях, оскільки вказані обставини не досліджувалися судом, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не були предметом розгляду цієї справи.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 не мав права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, так як він не є стороною у справі, а участь у зазначеній справі приймає, як фізична особа-підприємець, оскільки фізичною особою - підприємцем єфізична особа, яка реалізує свою здатність до праці шляхом самостійної, на власний ризик діяльності з метою отримання прибутку, то вона має право самостійно представляти свої інтереси у різних установах. Крім того, рішення суду першої інстанції переглянуто за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції та яким надано належну оцінку у рішення апеляційного суду.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик