Ухвала

Іменем України

08 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 640/16605/16-ц

провадження № 61-24203ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Лесько А. О., (суддя-доповідач), ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянув касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_4, на постанову Апеляційного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 09 червня 2001 року до 01 вересня 2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в період якого придбали житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1. Право власності на будинок зареєстровано за відповідачем, який після розірвання шлюбу залишився проживати в ньому. ОСОБА_5 стверджувала, що ОСОБА_3 перешкоджає їй у доступі до будинку, чим порушує її право на володіння та користування.

На підставі викладеного ОСОБА_5 просила здійснити поділ майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності сторін справи, виділивши їй у власність ? частину будинку № АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 - решту ? частину спірного будинку.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Розподілено набуте подружжям за час шлюбу майно: визнано за ОСОБА_5 право власності на 23/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання судового збору.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану її представником ОСОБА_6, задоволено.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 10 жовтня 2017 року змінено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, замість 23/100 частин.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

28 серпня 2018 року (відповідно до відмітки на поштовому конверті) ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 направив касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний будинок придбаний сторонами справи у період їх шлюбу, однак 344 000,00 грн вартості цього будинку сплачені за рахунок особистих коштів відповідача, а решта 297 621, 00 грн - за рахунок спільних коштів подружжя. Зокрема, грошові кошти в сумі 344 000,00 грн належали ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_7 від продажу належної їй на праві власності квартири.

У касаційній скарзі зазначено, що наведені обставини підтверджені належними та допустимими доказами, проте суд апеляційної інстанції цього не врахував та за відсутності доказів того, що спірний будинок придбано за спільні кошти подружжя, визнав за позивачем право власності на ? частку цього будинку.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 порушував питання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року, посилаючись на те, що копію оскаржуваного рішення отримав 12 березня 2018 року та у встановлений законом строк оскаржив його в касаційному порядку, однак ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2018 року його касаційну скаргу було повернуто у зв'язку з тим, що до касаційної скарги додана неналежним чином завірена копія довіреності. На підставі викладеного ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 реалізував своє право повторно звернутися з касаційною скаргою.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, наявні підстави для його поновлення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що з 09 червня 2001 року до 01 вересня 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

26 листопада 2010 року сторони на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маслак Н. В., зареєстрованого в реєстрі за №1966, набули у власність ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на вул. Дворічній, 10 в м.Харкові

30 листопада 2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 набули у власність іншу ? частину вказаного житлового будинку з надвірними будівлями на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маслак Н. В., зареєстрованого в реєстрі за №1980.

Зазначені договори купівлі-продажу укладені ОСОБА_3 за згодою ОСОБА_5

За двома договорами продаж житлового будинку вчинено за 641 621,00 грн (576 000,00 грн + 65 625,00 грн).

Право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_3

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний житловий будинок було придбано відповідачем ОСОБА_3 за належні йому 344 000,00 грн та за спільні кошти подружжя у розмірі 297 621,00 грн, а тому частка ОСОБА_3 у праві власності на спірний житловий будинок становить 54/100 частини, частка спільного сумісного майна подружжя становить 46/100, отже частка позивача у праві власності на спірний житловий будинок становить 23/100 частини.

Зокрема, суд першої інстанції посилався на те, що кошти в сумі 344 000,00 грн були особистими коштами ОСОБА_3, оскільки отримані ним в результаті продажу ним та його матір'ю, яка на час розгляду справи померла, квартири в м. Харкові.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірний будинок сторони набули у власність під час шлюбу, а тому він є їх спільною сумісною власністю, і частки кожного з подружжя в цьому майні є рівними. При цьому апеляційний суд виходив з того, що відповідач не довів належними та допустимими доказами, що спірний будинок придбаний за його особисті кошти; сам по собі факт продажу відповідачем та його матір'ю квартири не змінює правовий режим майна, набутого у шлюбі.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами першою, другою статті 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Разом із тим відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині першій статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З огляду на положення зазначених норм закону, апеляційний суд, встановивши, що спірний будинок набутий сторонами справи за час шлюбу, а відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на рухоме майно, не надав належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, було придбано за його особисті кошти, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно підлягає поділу у рівних частках між подружжям.

За таких обставин доводи касаційної скарги не спростовують викладених в оскаржуваному судовому рішенні висновків. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень Верховного Суду.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до положень пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2018 року визначено в розмірі 1 762,00 грн.

Предметом позову в даній справі є поділ майна подружжя, загальна вартість якого становить 641 621,00 грн, тобто на момент вирішення питання про відкриття провадження ціна позову у справі не перевищує 881 000 грн (1 762,00 грн Х 500), що є підставою для застосування положень пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України.

З урахуванням того, що касаційна скарга є необґрунтованою, а суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу з ціною позову, що не перевищує 881 000,00 грн, правильно застосовував норму права, що є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, Верховний Судна підставі пункту 5 частини другої та частини четвертої статті 394 ЦПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394, статтею 390 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_3, подане його представником ОСОБА_4, про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.

Поновити ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_4, на постанову Апеляційного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик