233 № 233/1441/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/М о т и в о в а н е/

03 вересня 2018 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Наумик О.О., за участі секретаря Колєснік К.О., розглянувши у підготовчому засіданні в м. Костянтинівці цивільну справу №233/1441/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, - «про встановлення батьківства», -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати його батьком дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначивши батьком дитини його - ОСОБА_1,

підтриманим ним у судовому засіданні,

пославшись на таке:

З 2000 року по 2016 рік він проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2, від стосунків з якою 25 серпня 2001 року у них народилася донька ОСОБА_3. Народження дитини не було зареєстровано у відповідності до вимог законодавства, оскільки у ОСОБА_2 був паспорт громадянки СРСР. Костянтинівським міським пологовим будинком була виписана довідка про те, що саме ОСОБА_2 народила цю дитину. У звязку з тим, що ОСОБА_2 було відмовлено у реєстрації народження дитини, він не зміг встановити походження дитини від нього шляхом подання спільної заяви з матірю дитини в державні органи запису актів громадянського стану.

19 травня 2015 року Відділом ДРАЦС по Костянтинівському району РС КМРУЮ у Донецькій області відносно дитини ОСОБА_3, 25.08.2001 р. н., було вчинено актовий запис про народження зі слів матері дитини: у свідоцтві про народження дитини в графі «батько» записано його імя «Анатолій» і по-батькові «Григорович», в графі «місце народження» записано: «Україна, Донецька область, Костянтинівський район, селище Червоне».

Паспорт громадянки України на теперішній час ОСОБА_3 не отримала. З 2007 року по 2016 рік ОСОБА_3 навчалася в Миколаївському НВК. Він та ОСОБА_2 приділяли належну увагу вихованню доньки. 3 2016 року відносини між ним та ОСОБА_2 погіршилися, у звязку з чим відповідач вирішила піти від нього. На теперішній час ОСОБА_2 проживає без реєстрації за адресою: Донецька обл., Костянтинівський район, с. Червоне, вул. Озерна, 5. Донька залишилася проживати разом з ним в належному йому будинку №17 по вул. Достоєвського в с. Червоне Костянтинівського району Донецької області. З 01.09.2016 р. донька навчається у КЗОШ І-ІІІ ст. №16. Він виховує та матеріально її забезпечує. З часу народження доньки він піклується про її здоровя, фізичний та моральний розвиток, навчання.

Судовою ухвалою від 02.08.2018 р. відкрите провадження у цивільній справі за дійсним позовом за правилами загального позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 у підготовчому засіданні позов підтримав за наведених у позовній заяві підстав.

Відповідач ОСОБА_2 у підготовчому засіданні позов визнала у повному обсязі, підтвердивши викладені у позовній заяві обставини, зокрема, що ОСОБА_1, з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах, є біологічним батьком ОСОБА_3, 25.08.2001 р. н.

Неповнолітня ОСОБА_3 у підготовчому засіданні пояснила, що її батьком є ОСОБА_1, з яким вона мешкає разом від народження. Просила визнати ОСОБА_1 її батьком та зауважила, що бажає мати його прізвище ОСОБА_1.

З огляду на визнання відповідачем позову, суд, на підставі ст.ст.200 ч.3, ст.206 ч.4 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків:

За приписами п.3 ч.2 ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визначене за рішенням суду.

Згідно з ч.2 ст.128 СК України, підставою для визначення батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розяснено, що спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття.

Відповідно до п.3 Пленуму розяснено, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КЗпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КЗпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч.2 ст.128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до ст.53 КЗпШС України, походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану (ч.1). В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття (ч.2). При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства (ч.3).

Вирішуючи питання щодо того, норми якого закону слід застосовувати до спірних правовідносин, суд виходить з того, що на ці правовідносини поширює свою дію Конвенція про права дитини, яку було ратифіковано в 1991 році, тобто на час дії КЗпШС України. Прийняття СК України, яким розширено перелік підстав для визнання батьківства (ст.128 СК), є виконанням Україною свого зобовязання, закріпленого в ч.2 ст.7 Конвенції про права дитини в частині забезпечення можливості здійснення прав дитини, гарантованих цією Конвенцією, зокрема й права знати своїх батьків.

З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне під час розгляду дійсної справи відносно дитини ОСОБА_3, яка народилася 25.08.2001 р., тобто до 1 січня 2004 року, застосовувати не КЗпШС України, а відповідні норми чинного СК України.

Судом встановлено:

З 2000 року по 2016 рік позивач ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_2, однією сімєю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу за адресою: Донецька обл., Костянтинівський район, с. Червоне, вул. Достоєвського, 12.

Від стосунків з ОСОБА_1 ОСОБА_2 25.08.2001 р. народила дитину доньку ОСОБА_3, відомості про батька якої - відповідно до ч.1 ст.135 КЗпШС України були записані Відділом ДРАЦС Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області зі слів матері (копія свідоцтва про народження дитини Серії 1-НО № 686064 та повідомлення начальника служби у справах дітей Костянтинівської державної адміністрації ОСОБА_4 про те, що батько дитини ОСОБА_3 записаний зі слів матері на а.с.7, 8).

ОСОБА_1 визнає народжену ОСОБА_2 дитину ОСОБА_3 своєю донькою, виховує її, матеріально утримує, дбає про неї і любить її.

ОСОБА_2 до 2016 року проживала з ОСОБА_1, разом з яким виховували доньку.

Наведені вище обставини в судовому засіданні підтверджені:

- довідками виконавчого комітету Новодмитрівської сільської ради про спільне проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 в м. Костянтинівці за однією адресою: Донецька обл., Костянтинівський район, с. Червоне, вул. Достоєвського, 12, з січня 2009 року (а.с.9, 10);

- довідкою виконавчого комітету Новодмитрівської сільської ради, відповідно до якої ОСОБА_2 проживає без реєстрації за адресою: с-ще Червоне, вул. Озерна, 5 (а.с.21);

- характеристикою, наданою Костянтинівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №16, де навчається неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з якої вбачається, що дитина проживає разом з ОСОБА_1, якого вважає своїм батьком. ОСОБА_1 вважає ОСОБА_3 своєю донькою, виховує та матеріально забезпечує її (а.с.12);

- характеристикою, наданою секретарем Новодмитрівської сільської ради, з якої вбачається, що ОСОБА_1 проживає в с. Червоне з неповнолітньою донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13).

Також ці обставини визнані відповідачем, яка є матірю неповнолітньої ОСОБА_3.

Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1).

Згідно зі ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч.4).

Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2008 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову (п.24).

З огляду на визнання позову відповідачем, що не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд вважає за можливе прийняти доводи позивача при вирішенні питання щодо визнання батьківства відносно неповнолітньої ОСОБА_3, позов задовольнити.

Відповідно до п.2.16.7. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 р. № 96/5, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт Серії ВС №322543, виданий Словянським МВ УМВС України в Донецькій області 07 червня 2000 р.)

до ОСОБА_2 (місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.)

«про встановлення батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини» - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_6, громадянина України, батьком дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_8.

Внести зміни до актового запису № 4, складеного 19 травня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Костянтинівському району реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, зазначивши батьком дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_9, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_6, громадянина України.

Рішення у повному обсязі складено 11.09.2018 р.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя