АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/2017/18 Номер провадження 22-ц/786/1899/18Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк"

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 червня 2018 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до місцевого суду з вказаним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем 15 липня 2014 року було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт б/н. Відповідно до договору Банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 9832,92 грн., а відповідач взяв зобов'язання щодо повернення кредиту, проте належним чином їх не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість.

З урахуванням наведеного прохали стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 29414,84 грн., з яких заборгованість по одержаному кредиту - 9822,96 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 3,66 грн., заборгованість за пенею та комісією - 16502,22 грн., а також штраф в розмірі - 3086,00 грн. відповідно до п.2.2.Генеральної угоди,вирішити питання судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 червня 2018 рокув задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено.

З вказаним рішенням місцевого суду не погодився позивач, представник якого, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів скарги зазначають, що, згідно умов кредитного договору виконання зобов'язань визначено щомісячними платежами у розмірі 1638,82 грн. щомісяця, з кінцевим терміном повернення 31.01.2015 року, при цьому позовна давність обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Вказують, що, оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 липня 2014 року між сторонами по справі укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт б/н (а.с.6).

Згідно вказаної Генеральної угоди ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором №SAMDN4485 від 22 липня 2008 року (Договір 1), № SAMDNS647 від 08 липня 2007 року (Договір 2), а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, уклали Генеральну угоду про наступне:

1.Сторони погодили по Договору 1:

-зменшити заборгованість, а саме: проценти на 153,12 грн., комісію на 0,0 грн., пеню 0,0 грн., штраф на 643,72 грн. (п.1.1.1.),

-заборгованість по Договору 1 з дати підписання Генеральної угоди становить 695,48 грн. (п.1.1.2.),

-дата остаточного погашення заборгованості по Договору 1 - 31.01.2015 року (п.1.1.3.).

2.Сторони погодили по Договору 2:

-зменшити заборгованість, а саме: проценти на 1406,21 грн., комісію на 872,95 грн. (п.1.2.1.),

-заборгованість по Договору 2 з дати підписання Генеральної угоди становить 9817,38 грн. (п.1.2.2.),

-дата остаточного погашення заборгованості по Договору 2 - 31.01.2015 року (п.1.2.3.).

У випадку порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених договорами та розділом 1 «Реструктуризація заборгованості» Генеральної угоди більше, ніж на 1 день, строком повернення кредиту, зазначеним в п.1.1.3, 1.2.3 Генеральної угоди є 2-й день з моменту такого порушення (п.1.4.1.).

Пунктом 2.1. Генеральної угоди передбачено, що банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 9832,92 грн. на строк 06 місяців - з 15 липня 2014 року по 31 січня 2015 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 9832,92 грн. в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів в розмірі 0,001% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 01 по 25 число кожного місяці позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1638,82 грн. для погашення заборгованості за кредитом. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31 січня 2015 року.

При порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в Генеральній угоді, Умовах та правилах, більш, ніж на 31 день, строком повернення кредиту рахується 32-й день з дня виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 3086,00 грн.

Як убачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 15.07.2014 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 в період з 15 липня 2014 року відповідачем не здійснено жодного платежу у передбаченому вказаною Генеральною угодою розмірі (а.с.4).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення боргу за кредитом закінчився 26 вересня 2017 року, при цьому позивач звернувся до суду з даним позовом 12 квітня 2018 року, тобто після закінчення строку позовної давності. Окрім того, в розрахунку заборгованості за кредитом відсутнє розмежування пені та комісії, у зв'язку з чим неможливо визначити розмір пені, яку просить стягнути позивач та спосіб її нарахування, а також неможливо визначити розмір комісії, яку просить стягнути позивач.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим до його виконання.

Згідно вимог чинного законодавства України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання (ст.ст.526, 527, 530 ЦК України).

У відповідності до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання.

Частинами 1,4 ст.631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦКУ).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст.259 ЦКУ).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

За приписом ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Так, зі змісту умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт №б/н від 15 липня 2014 року, вбачається, що нею визначено строк повернення боргу за Договорами №1 та №2 до 31.01.2015 року.

Також, відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 19.06.2018 року №30.1.0.0/2-20180410/636, клієнт ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) згідно кредитного договору №б/н від 15.07.2014 року, отримав картку НОМЕР_2 зі строком дії картки до останнього дня 10.2017 року (а.с.66).

Відповідно до п.1.1.7.3 Умов та правил надання банківських послуг картрахунки відкриваються на невизначений строк.

Згідно п.2.1.1.2.11 даних Умов, карта діє до останнього дня місяця, вказаного на лицевій стороні Карти, включно.

Правилами користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, визначено, що картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

(Наведене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України 19.03.2014 року по справі №6-14цс14).

При цьому, як убачається з матеріалів справи з даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 12.04.2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Окрім того, як убачається з п.1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, строк позовної давності відносно вимог Банку по поверненню кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки - пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років (а.с.11-25).

Відповідно до вищевикладеного, висновок місцевого суду про пропуск позивачем строку позовної давності є необґрунтованим та не відповідає обставинам справи, а тому колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення районного суду з постановленням нового рішення про по суті позовних вимог.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог Цивільного кодексу. Договір є обов'язковим для виконання (ст.629 ЦК України).

У відповідності до вимог ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач умови Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт №б/н від 15 липня 2014 року не виконував, внаслідок чого станом на 02.04.2018 року утворилась заборгованість в загальній сумі 29414,84 грн., з яких заборгованість по одержаному кредиту - 9822,96 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 3,66 грн., заборгованість за пенею та комісією - 16502,22 грн., а також штраф в розмірі - 3086,00 грн. відповідно до п.2.2.Генеральної угоди.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи належні та допустимі докази та наведені вище норми закону, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги Банку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по одержаному кредиту в сумі 9822,96 грн. та по процентам за користування кредитом в сумі 3,66 грн., є обгрунтованими та підлягають до задоволення.

У свою чергу, позовні вимоги в частині стягнення 16502,22 грн. заборгованості за пенею та комісією, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Неустойка є видом забезпечення виконання зобов'язань (ч.1 ст.546 ЦК України) та правовим наслідком порушення зобов'язання (ст.611 ЦК України).

При цьому, з розрахунку заборгованості (а.с.4) вбачається, що позивачем, починаючи з 01.10.2014 року за колонкою «сума комісії та пені» нараховувалась щомісячно тверда грошова сума - 392,91 грн., що суперечить визначенню пені, передбаченому ч.3 ст.549 ЦК України, оскільки вона має нараховуватись у відсотковому співвідношенні до суми заборгованості.

З урахуванням наведеного, неодноразове нарахування позивачем пені в твердій грошовій сумі суперечить вимогам ч.3 ст.549 ЦК України. Окрім того, таке нарахування суперечить п.1.1.5.25, п.2.1.1.12.6.1. Умов та правил надання банківських послуг та Тарифам, які передбачають нарахування пені у відсотковому значенні до заборгованості.

Також, банківською комісією є - грошові суми, що списуються з рахунків клієнтів як плата за обслуговування рахунку або за надання спеціальних послуг. Банківська комісія береться також за оплату чеків, розміщення депозитів, виконання постійних доручень, пряме дебатування.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем жодним чином не обгрунтовано стягнення пені в розмірі 392,91 грн. щомісячно відповідно до конкретного пункту Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів, Пам'ятки клієнта, які визначають їх розмір, та враховуючи, що комісія та пеня є різними видами платежів: комісія - це плата за обслуговування рахунку, пеня - вид відповідальності за порушення зобов'язання, то їх спільне нарахування суперечить вимогам чинного законодавства України.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 16502,22 грн. заборгованості за пенею та комісією.

Позовні вимоги в частині стягнення 3086,00 грн штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди задоволенню також не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до 2.2. Генеральної угоди, згідно ст.212,611,651 ЦК України, пр. порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, Умовах та правилах, більш ніж на 31 день, по зобов'язанням, строк яких не настав, Сторони погодили, що строк повернення кредиту рахуватиметься з 32 дня з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту починаючи з 32 дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 3086,00 грн.

Пунктами 1.1.5.25, 2.1.1.12.6.1. Умов передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час, згідно з пунктом 2.1.1.7.6. Умов передбачено сплату 500,00 грн. штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів грошових зобов'язань більш ніж на 30 днів.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Незважаючи на те, що суд визнав недоведеним розмір пені, яку просив стягнути позивач, ця вимога ним заявлена, а тому в даному випадку, стягнення штрафів буде суперечити викладеній вище забороні подвійної відповідальності.

При цьому, в силу положень ст.13 ЦПК України, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійно обирати один з видів відповідальності із декількох, заявлених позивачем, відтак, у задоволенні позовної вимоги про стягнення штрафу необхідно також відмовити.

Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що за подачу позову ПАТ КБ «ПриватБанк» було сплачено 1762,00 грн. (а.с.1) та за подачу апеляційної скарги 2643,00 грн. (а.с.88). Та, оскільки даною постановою апеляційну скаргу банку задоволено часткового, а саме на 33,4% (9826,62*100/29414,84), то з ОСОБА_4 на користь Банку необхідно стягнути 1471,27((1762,00 +2643,00)*33,4%) грн. судового збору.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 червня 2018 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимогиПублічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за Кредитним договором №б/н від 15.07.2014 року у розмірі 9826,62 (дев'ять тисяч вісімсот двадцять шість гривень 62 коп.) грн., яка складається з: 9822,96 (дев'яти тисяч восьмиста двадцяти шести гривень 62 коп.) грн. - заборгованість за кредитом та 3,66 (трьох гривень 66 коп.) грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 1471,27 (одну тисячу чотириста сімдесят одну гривню 27 коп.) грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ : /підпис/ С.М. Бондаревська

/підпис/ О.Ю. Кузнєцова

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун