Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2018 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , за участю секретаря судового засідання Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 03.04.2008 року ОСОБА_1 того ж числа отримала кредит у розмірі 5900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, у порушення умов договору відповідач не повернула своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, у зв'язку із чим, станом на 30.06.2017 року має заборгованість у сумі 66205,46 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 5080,00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 54384,72 грн., заборгованості за пенею та комісією 3350,00 грн., а також штрафів: фіксованої частини - 250 грн. та процентної складової 3140,74 грн. На підставі цього ПАТ КБ «ПриватБанк» був вимушений звернутися до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 66205,46 грн. та судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

07 грудня 2017 року заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені частково, з відповідача ОСОБА_1 стягнуто на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 03.04.2008 року в сумі 62814,72 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 1518,08 грн.

Ухвалою Іллічівського райсуду м. Маріуполя Донецької області від 07 травня 2018 року було задоволено заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду, а рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 07 грудня 2017 року скасовано, призначено судовий розгляд справи.

Представник позивача, що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні поовні вимоги підтримала.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення на позовну заяву. Згідно вказаних заперечень відповідач та її представник заявляють про сплив строку позовної давності звернення із вказаним позовом, оскільки про порушення своїх прав банк дізнався у травні 2014 року, коли відповідач не внесла черговий щомісячний платіж за кредитом. Крім того, вони не погоджуються із сумою заборгованості за кредитом та відсотками через незаконне підвищення банком відсотків за користування кредитом в односторонньому порядку, а також з формулою та методикою нарахування процентів за кредитом. Просять у задоволенні позову відмовити.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до ЗАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписала заяву №б/н від 27.03.2008 року, згідно якої 03.04.2008 року отримала кредит у розмірі 250,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с. 8).

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником прав та обовязків Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», у звязку із чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «Приватбанк» на ПАТ КБ «Приватбанк». (а.с. 22).

Відповідач власним підписом у заяві підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Вказаний договір був укладений у порядку, передбаченому статтею 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання визнається договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з пунктом 9.12 Правил надання банком послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк (а.с.14).

06 грудня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом банку від 06 березня 2010 року (а.с. 79).

Відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» б/н за кредитним договором, укладеним між банком та відповідачем, ОСОБА_1 було надано дві кредитні картки №494013 та №738526, остання картка мала термін дії до останнього дня жовтня 2015 року (а.с. 80).

Відповідно до доданих до справи Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» за кредитною картою «Універсальна. 30 днів пільгового періоду» станом на 03 квітня 2008 року були передбачені наступні умови кредитування: пільговий період до 30 днів за кожною тратою; базова процентна ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості) - UAН 3,0%, обовязковий щомісячний платіж - 7,0% від заборгованості, але не менш 50 грн. та не більше залишку заборгованості (а.с. 9).

Відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов обслуговування після отримання позивачем від відповідача необхідних документів та Заяви, позивач проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Відповідач дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і банк дає право відповідачу в будь-який час змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання кредитного Договору є прямою та безумовною згодою відповідача стосовно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого позивачем (а.с. 100 з.б.).

За змістом виписки по картковим рахункам відповідача за період з 03 квітня 2008 року по 31 березня 2018 року відповідачу 03 квітня 2008 року був встановлений кредитний ліміт в розмірі 250 грн., 15 травня 2008 року кредитний ліміт збільшено до 4400 грн., а 18 липня 2008 року - до 5900 грн. (а.с. 73).

З виписок по картковим рахункам №494013 та №738526 встановлено, що відповідач користувалась кредитними коштами у період по 30 квітня 2014 року (розраховувалась кредитною картою, знімала гроші у банкоматі, поповнювала картку готівкою) (а.с. 72-77).

Згідно із п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил, клієнт зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, по перевищенню платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором (а.с. 102 з.б.).

Відповідно до п. 2.1.1.12.4 Умов, строки та порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт) по кредитним картам з встановленим мінімальним обовязковим платежем, а також овердрафта, який виник за такими картами, наведений в Памятці клієнта (Довідці про умови кредитування), яка є невідємною частиною Договору та встановлюються цим пунктом. Платіж включає плату за користування Кредитом, передбачену Тарифами, та частку заборгованості за кредитом (а.с. 105).

Згідно із доданої до справи довідки про умови кредитування за кредитною картою «Універсальна. 30 днів пільгового періоду» відповідач мала щомісяця до 25 числа місяця, наступного за розрахунковим, сплачувати 7,0% від заборгованості, але не менше 50 грн. (а.с. 9).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості та виписками по картковим рахункам відповідача, останній раз ОСОБА_1 погашала кредит 30 вересня 2014 року (а.с. 6 з.б., 73).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язання щодо щомісячного погашення кредиту не виконує.

Відповідно до ст. 610 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), є порушенням зобов'язання.

Згідно із п. 2.1.1.5.6 Умов в разі невиконання зобов'язання за Договором на вимогу позивача, відповідач зобов'язаний виконати зобов'язання по поверненню Кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафта), оплаті винагороди Банку (а.с. 102 з.б.).

Згідно із розрахунком заборгованості, наданого позивачем, заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 03 квітня 2008 року, станом на 30 червня 2017 року складається із заборгованості за кредитом в розмірі 5080,00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 54384,72 грн., заборгованості за пенею та комісією 3350,00 грн., штрафу (фіксована частина) - 250 грн., та штрафу (процентна складова) 3140,74 грн. (а.с. 4-7).

Враховуючи, що з 30 вересня 2014 року відповідач не вносить щомісячних платежів, в тому числі не сплачує проценти за користування кредитом, позивач обґрунтовано відповідно до п.2.1.1.5.6 Умов звернувся до суду з позовом про стягненням заборгованості в примусовому порядку.

Відповідач письмово заявив про застосування строку позовної давності (а.с. 111-113, 169-171).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до п. 2.1.1.2.11 Умов карта діє до останнього календарного дня місяця включно, зазначеного на лицьовій стороні картки (а.с. 101).

Враховуючи, що термін дії картки №738526 встановлено до жовтня 2015 року, вона діє до 31 жовтня 2015 року.

Як зазначено в правових позиціях Верховного Суду України, які викладені в постановах від 19 березня 2014 року в справі № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року в справі №6-61цс14, від 01 жовтня 2014 року в справі №6-134 цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Оскільки за умовами договору погашення кредиту позичальник ОСОБА_1 мала здійснювати частинами (7% від заборгованості) до 25 числа кожного місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки, яким є 31 жовтня 2015 року.

Відповідно до п. 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг строк позовної давності щодо вимог позивача з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, витрат позивача складає 50 років.

Відповідно до частини 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із правовою позицією, яка висловлена в постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14, від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови відповідач не підписувала.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 щодо застосування у подібних правовідносинах норм статті 207, частини першої статті 628, частини першої статті 638, частини першої статті 1055 ЦК України, виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи, що в анкеті - заяві ОСОБА_1 домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, не можна вважати, що між сторонами в передбаченій законом письмовій формі досягнута домовленість про збільшення позовної давності, у звязку з чим застосуванню підлягає загальний строк позовної давності - три роки.

Позивач звернувся до суду 07 серпня 2017 року.

Як видно із розрахунку, представленого позивачем, останнє погашення заборгованості по кредитному договору відбулося 30 вересня 2014 року.

У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Позивач, звертаючись до суду із позовом просив стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 30 червня 2017 року.

Станом на 30 червня 2017 року заборгованість відповідача за кредитом згідно розрахунку позивача складала: поточна заборгованість за кредитом 4834 грн. 05 коп., прострочена заборгованість за кредитом 245 грн. 95 коп., а всього заборгованість за кредитом 5080 грн., яка має бути сплачна відповідачем для погашення заборгованості за кредитним договором.

Щодо нарахування і стягнення процентів від суми кредиту суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за користування кредитом, який наданий у межах строку дії платіжної картки - до 31 жовтня 2015 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 31 жовтня 2015 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01 листопада 2015 року, відповідач мала обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за кредитом, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Вказана позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року № 444/9519/12.

Враховуючи викладені норми законодавства та позиції Верховного Суду та Верховного Суду України, з огляду на те, що відповідач 30 вересня 2014 року внесла в рахунок сплати заборгованості за кредитним договором грошові кошти, тобто вчинила дії, що свідчать про визнання нею свого боргу, позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом за період по 31 жовтня 2015 року включно є обґрунтованими.

Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 01 листопада 2015 року до 07 серпня 2017 року є необґрунтованими.

Таким чином, на користь позивача з ОСОБА_1 мали б бути стягнуті проценти за користування кредитними коштами за період з початку строку дії кредитного договору і по 31 жовтня 2015 року.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

За змістом статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договір. Згідно із статтею 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону. За загальним правилом, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються. В статті 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється його належним виконанням.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та у порядку, що встановлені договором, як це встановлено ст. 1049 ЦК України.

Відповідно до частини 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання його сторонами.

Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-III (далі Закон).

Відповідно до статті 2 Закону банківським кредитом визнається будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання сплати процентів та інших зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За приписами ч. 2 ст. 1054 ЦК України до правовідносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 30 червня 2017 року існувала заборгованість у відповідача за кредитом у розмірі 66205,46 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 5080,00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 54384,72 грн., заборгованості за пенею та комісією 3350,00 грн., а також штрафів: фіксованої частини - 250 грн. та процентної складової 3140,74 грн. (а.с. 4-7).

При цьому у період з 03.04.2008 року по 31.12.2012 року позивачем застосовувалась відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 36% річних, у період з 01.01.2013 року по 31.08.2014 року 30% річних, у період з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року 34,80% річних, а у період з 01.04.2015 року по 30.06.2017 року 43,20% річних.

Відносно доводів відповідача щодо розміру заборгованості по процентам за користування кредитом, а саме щодо незаконного підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 5.5. Правил користування платіжною карткою, за користування кредитом Банк нараховує проценти у розмірах, встановлених Тарифами Банку із розрахунку 360 календарних днів у році (а.с. 15).

Згідно із довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 9) та позовною заявою, за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 3% на місяць, що дорівнює 36% на рік (12 місяців х 3%).

У грудні 2010 року відповідач приєдналась до Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом банку від 06.03.2010 року.

З 01 березня 2013 року банк самостійно встановив процентну ставку в розмірі 30% річних, після чого без погодження з відповідачем почав піднімати її розмір.

Перевіряючи законність підвищення позивачем процентної ставки за користування кредитом, суд виходить з наступного.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором в частині нарахування процентів вбачається, що розрахунок процентів Банком здійснювався наступним чином: з 03 квітня 2008 року 36%, з 01 березня 2013 року - 30%, з 01 вересня 2014 року 34,8% та з 01 квітня 2015 року 43,2 % на рік.

Згідно ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки, кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку, відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16 та від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, Банк має право здійснювати зміну Тарифів та інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого Кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менш, як за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, зокрема, у виписці по Картрахунку згідно п. 4.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів Банк не отримав повідомлення від Клієнта про незгоду із змінами, вважається, що Клієнт прийняв нові умови (а.с. 89 з.б.).

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (далі - Правила), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пунктом 114 Правил, адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу.

У разі підвищення Банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо Банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Саме такі висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-57цс12), від 30 листопада 2016 року (справа № 6-82цс16), від 11 жовтня 2017 року (справа № 6-1374цс17) та в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року (справа № 761/37819/15-ц).

Дослідивши докази по справі в частині законності підвищення Банком процентної ставки з 01 вересня 2014 року до 34,8%, а з 01 квітня 2015 року до 42,3%, суд вважає, що позивач не надав суду належних доказів щодо належного повідомлення Клієнта про підвищення банком процентної ставки, що виключає право Банка на викладені дії, а тому позовні вимоги в частині стягнення процентів після 01 вересня 2014 року за процентною ставкою 34,8%, та після 01 квітня 2015 року за процентною ставкою 42,3% - є безпідставними.

Суд вважає, що розрахунок заборгованості по процентам, виходячи з умов договору, має бути наступним.

Так, відповідач та її представник визнають розрахунок позивача з нарахування процентів за кредитним договором за період з 03.04.2008 року по 30.05.2014 року. За вказаний період загальна заборгованість за процентами накопичувальним підсумком складає 255,50 грн.

З 30.05.2014 року позивач неотриману частину кредиту в сумі 126,67 грн. виніс на прострочку, як це вбачається з наданого розрахунку, із цього часу нарахування процентів почало відбуватись за формулою, що передбачає застосування подвійного коефіціенту підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості.

Позивач при цьому посилається на те, що внутрішніми наказами по банку були змінені як розміри процентної ставки, так і формули та методика нарахування процентів за кредитами. Між тим, вказані зміни відсутні в Умовах та правилах надання банківських послуг, до яких у грудні 2010 року приєдналась відповідач. Повідомлень на свою адресу щодо зміни формули та методики нарахування процентів за кредитами відповідач не отримувала.

Посилання представника позивача на Умови та правила надання банківських послуг, які передбачають повідомлення про зміни тарифного плану через SMS-повідомлення, не може бути прийнята до уваги, як належне повідомлення споживача про зміну таких послуг, оскільки ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовами (п.1.1.3.2.4, п.1.1.3.1.9) встановлено обовязок банку, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту) не менш як за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по рахунку згідно договору, а даних щодо такого інформування матеріали справи не містять.

Отже, заслуговують на увагу заперечення відповідача щодо необгрунтованого підвищення процентної ставки за кредитом, про що вона не повідомлена належним чином.

Враховуючи, що зміна умов договору по картковому рахунку в односторонньому порядку без згоди відповідача визнана судом порушенням Умов та правил надання банківських послуг, наданий позивачем розрахунок заборгованості за процентами підлягає коригуванню та розрахунку, виходячи з відсоткової ставки 30 % річних.

Крім того, розрахунок заборгованості за процентами за час користування кредитом, який діяв до квітня 2014 року, проведено позивачем за формулою N*M/360*Y=Z, де N - поточне або прострочене тіло кредиту; М - процентна ставка, 360 кількість днів у році відповідно до п.2.1.1.12.6 Умов; Y кількість днів, за які здійснюється нарахування.

З наданої позивачем формули розрахунку заборгованості та письмових пояснень, вбачається, що при розрахунку простроченої заборгованості за процентами з 01 квітня 2014 року банком нараховувались подвійні відсотки на всю суму заборгованості (наказ СП-2014-6635230 від 02 квітня 2014 року).

Згідно з вказаним наказом нарахування процентів на поточну заборгованість здійснюється за формулою N*M/365*(2 або 1)*Y=Z, де N - заборгованість за кредитом (поточне тіло кредиту, нараховані відсотки та санкції в попередньому місяці); М процентна ставка; 360/365 кількість днів у році; Y кількість днів за які здійснюється нарахування.

Нарахування процентів на прострочену заборгованість здійснюється за формулою N*M/365*2*Y=Z, де N - заборгованість за кредитом (прострочене тіло кредиту, виставлені до сплати та не погашені проценти та санкції на перше число попереднього місяця); М процентна ставка; 360/365 кількість днів у році; 2 коефіцієнт підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості; Y кількість днів за які здійснюється нарахування.

Враховуючи, що зміна умов договору по картковому рахунку в односторонньому порядку без згоди відповідача визнана судом порушенням Умов та правил надання банківських послуг, наданий позивачем розрахунок заборгованості за процентами підлягає коригуванню за формулою N*M/360*Y=Z, яка діяла до квітня 2014 року.

До того ж, наказом банку СП-2014-6915682 від 18.08.2014 року встановлено, що за усіма тратами, здійсненими до 01 вересня 2014 року, проценти будуть нараховуватись по старій ставці до повного погашення заборгованості за цими тратами (а.с. 139).

Отже, заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом за період з 01.06.2014 року по 31.10.2015 року (у періоді 518 днів; тіло кредиту, на яке нараховувались проценти, дорівнює 5080 грн.; ставка за рік 30%) дорівнює 2192 грн. 87 коп. (із розрахунку: 5080,00 грн. х 30 % /360 днів х 518 днів). 30.09.2014 року ОСОБА_1 було сплачено 300 грн. в рахунок погашення процентівза кредитом. Таким чином, за вказаний період несплачена сума процентів складає 1892,87 грн. (2192,87 грн. 300 грн.).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що за вказаним кредитним договором відповідач ОСОБА_1 на момент звернення позивача з позовом до суду, мала заборгованість перед ПАТ КБ «Приватбанк» по процентам за користування кредитом за період з 03.04.2008 року по 30.05.2014 року в розмірі 255 грн.50 кп., з 01.06.2014 року по 31.10.2015 року - в розмірі 1892 грн. 87 коп., а за весь період кредитування в розмірі 2148,37 грн. Крім того, вона мала заборгованість за кредитом в сумі 5080,00 грн. І саме ці суми підлягали б стягненню на користь позивача з відповідача ОСОБА_1

Між тим, у період виконання заочного рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя Донецької області від 07 грудня 2017 року до моменту його скасування ухвалою того ж суду від 07 травня 2018 року з відповідача ОСОБА_1 в примусовому порядку було стягнуто в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 42522,83 грн. (а.с. 77 з.б.).

Таким чином, на момент розгляду справи ОСОБА_1 повністю сплатила заборгованість перед ПАТ КБ «Приватбанк», що малась за кредитним договором б/н від 03.04.2008 року в сумі 7228,37 грн. (5080 грн. + 2148,37 грн.).

Питання щодо повернення зайво стягнутих на користь позивача грошових коштів в даному судовому засіданні не розглядається.

При вирішенні питання щодо стягнення штрафів: фіксованої частини 250,00 грн. та процентної складової 3140,74 грн., суд приходить до наступних висновків.

За розрахунком позивача сума штрафів була нарахована внаслідок невиплати щомісячної суми кредитного платежу.

Згідно ст. 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р затверджений Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно даного Переліку місто Маріуполь є населеним пунктом, на території якого здійснювалася антитерористична операція.

Відносно строків дії вказаного розпорядження та проведення антитерористичної операції суд відзначає, що за пунктом 5 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" № 1669-VII від 02.09.2014 затверджується перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. Також у десятиденний строк після закінчення антитерористичної операції Кабінету Міністрів наказано прийняти остаточний перелік таких населених пунктів.

З огляду на вказані положення нормативних актів на сьогоднішній день відсутні дані щодо дати остаточного закінчення антитерористичної операції для визначення кінцевого періоду дії Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року відносно заборони нарахування пені та/або штрафів за кредитними договорами, зокрема, на території м. Маріуполя.

Отже, нарахування штрафних санкцій за період з 14 квітня 2014 року по теперішній час для боржників, які зареєстровані на території м. Маріуполя, не відповідає вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що останнім місцем реєстрації відповідача є адреса: Донецька область, місто Маріуполь, вул. Сімейна, буд. 10а.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для нарахування відповідачу ОСОБА_1 штрафів: фіксованої частини 250,00 грн. та процентної складової 3140,74 грн. за кредитним договором у період дії заборони з огляду на місце проживання відповідача та періоду нарахування штрафів, а тому вимоги позивача не ґрунтуються на законі та в цій частині вимог слід відмовити.

Аналізуючи вказані положення законодавства, суд також дійшов висновку, що позивач з тих же самих підстав не мав права нараховувати відповідачу пеню на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитним договором б/н від 03.04.2008 року, починаючи з 14 квітня 2014 року, тому суд відмовляє позивачу в цій частині. А саме, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 3350 грн.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 76-78 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів і показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням переліченого, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог відносно стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 03.04.2008 року.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 89, 141, 247, 263-265, 279 ЦПК України, ст. ст. 11, 509, 526, 527, 530, 536, 610, 611, 623, 629, 634, 1046, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 вересня 2018 року.

Суддя: Д. В. Кузнецов