ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" про визнання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивач звернувся з позовом до суду та просить визнати недійсним договір іпотеки №230811-І від 25 серпня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г., укладений між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» та визнати недійсним застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме пункти 7.1 - 7.2 розділу 7 договору іпотеки № 230811-І від 25 серпня 2011 року, судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 25 серпня 2011 року від імені позивача, діючи на підставі довіреності між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» було укладено договір іпотеки №230811-І, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г. за яким нежиле приміщення, офіс, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, є головним майном до кредитного договору під іпотеку №230811-І від 25.08.2011 року. Позивач вважає, що даний договір є недійсний, оскільки як стверджує позивач, про існування даного договору вона не знала. Позивач зазначає, що вона жодним чином не уповноважувала ОСОБА_2 на укладення спірного договору іпотеки, а наявна у матеріалах справи нотаріуса довіреність не містить необхідного кола повноважень для здійснення (вчинення) ОСОБА_2 оспорюваного нею правочину.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки іпотечним договором жодна з вимог статті 203 ЦК України не порушено, він укладений у встановленому законом порядку та формі, чітко визначає істотні умови та порядок виконання та дійсності договору іпотеки і відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний скарга мотивована тим, що суд першої інстанції повністю проігнорував всі доводи та обставини на які посилався позивач, досить однобічно дослідив докази, що містилися в матеріалах справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2018 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що 25 серпня 2011 року від імені позивача, діючи на підставі довіреності між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» було укладено договір іпотеки №230811-І, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г за реєстровим № 1219. Договір іпотеки укладався у якості забезпечення виконання зобов'язань ПАТ «ДЕЛОС» за договором про надання споживчого кредиту №190811-КЛВ від 19.08.2011 року.

Предметом іпотеки є належне ОСОБА_1, на праві приватної власності нерухоме майно - нежиле приміщення, офіс, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 138,6 кв.м.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суду обґрунтовано виходив з того, що оскільки іпотечним договором жодна з вимог статті 203 ЦК України не порушено, він укладений у встановленому законом порядку та формі, чітко визначає істотні умови та порядок виконання та дійсності договору іпотеки і відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч.ч. 4,5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання (ч.2 ст.7 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

За приписами частини 1 статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами статті 629 ЦК України встановлено, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 4 ст.631 ЦК України встановлено, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Так, підставою для задоволення позовних вимог та апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає те, що вона жодним чином не уповноважувала ОСОБА_2 на укладання спірного Договору іпотеки, а наявна в матеріалах справи нотаріально посвідчена довіреність не містить необхідного кола повноважень для здійснення (вчинення) ОСОБА_2 оспорюваного нею правочину.

Проте, колегія суддів не може погодитись з даним твердженням, оскільки згідно довіреності, яка наявна в матеріалах справи ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2, зокрема: "представнику надається право подавати та підписувати від мого імені необхідні документи, підписувати від мого імені угоди (договори), договори застави та/або договори іпотеки нерухомого майна..."

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повністю проігнорував всі доводи та обставини на які посилався позивач, досить однобічно дослідив докази, що містилися в матеріалах справи, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки суд з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко