Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 131/1328/15-ц

провадження № 61-23140св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - орган опіки та піклування Іллінецької районної державної адміністрації Вінницької області ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року у складі судді Слісарчука О. М. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Кучевського П. В., Нікушина В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Іллінецької районної державної адміністрації Вінницької області, про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на жилий будинок із приналежними до нього спорудами та земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що 25 серпня 2004 року в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Іллінецького районного нотаріального округу Гончар Т. М., ОСОБА_9 уклав договори дарування належних йому на праві особистої приватної власності цілого житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки площею 0,14 га по АДРЕСА_1 з ОСОБА_4

Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Гончар Т. М. від 25 серпня 2004 року і зареєстровано в реєстрі за № 4556.

08 жовтня 2010 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу ВРВ № 294759, ВРВ № 294762 жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами та земельної ділянки за АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_10 в реєстрі № 2436

08 жовтня 2010 року.

ОСОБА_6 знав про наявність перешкод до вчинення правочину. Майно не належало ОСОБА_9, в тому числі й те, що ОСОБА_5 як представник ОСОБА_9 не мала права відчужувати. Вона надала до Гайсинського МБТІ неправдиву інформацію відносно зміни власника зазначеного майна і передала це майно в подальшому своєму синові.

За таких обставин, ОСОБА_4 просила визнати недійсним та скасувати спірний договір купівлі-продажу, витребувати майно з чужого незаконного володіння, визнати право власності на жилий будинок з приналежними до нього спорудами та земельну ділянку.

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 08 жовтня 2010 року житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 78,30 кв.м та земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташовані по АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_10 Є в реєстрі за № 2436 від 08 жовтня 2010 року, та скасовано його реєстрацію.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на жилий будинок з приналежними господарськими спорудами та земельну ділянку площею 0,1474 га, що розташовані по АДРЕСА_1.

Витребувано із чужого незаконного володіння у ОСОБА_6 жилий будинок з приналежними господарськими спорудами та земельну ділянку площею 0,1474 га, що розташовані по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в сумі 756,00 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в сумі 756,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилено.

Рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

28 грудня 2016 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 через засоби поштового зв?язку подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточнень, просять скасувати рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Аргументи касаційної скарги зводяться до неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

11 квітня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, яке мотивовано тим, що ОСОБА_9 на момент продажу житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1, не був законним власником вказаного майна.

У матеріалах справи наявні докази на підтвердження того, що ОСОБА_4 є законним власником спірного будинку та спірної земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Згідно з статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша - третя, п'ята та шоста статті 203 ЦК України).

Частиною першою статті 317 ЦК України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша та друга статті 319 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Системний аналіз вказаним норм матеріального права, дає підстави дійти висновку про те, що тільки власник має право володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частина перша статті 388 ЦК України).

За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що спірне майно було відчужено ОСОБА_9, який не мав права його відчужувати, оскільки не був власником цього майна. Житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка площею 0,14 га по АДРЕСА_1, вибули з володіння ОСОБА_4 поза її волею, дійшли обґрунтовано висновку про задоволення позовних вимог, застосувавши положення статей 387, 388 ЦК України до спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2016 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішення відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року зупинено виконання рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_6, ОСОБА_7підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2016 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська