Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 202/7666/16-ц

провадження № 61-32069св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

заінтересована особа - Індустріальний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року у складі судді Шклярука Д. С., та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересована особа - Індустріальний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що його батько за національністю був німцем.

23 листопада 2016 року Індустріальний районний у м. Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - РАЦС) відмовив ОСОБА_1 у внесенні змін щодо національності в актовий запис про шлюб.

Зазначає, що він та його нащадки мають право внести зміни до правовстановлюючих документів із зазначенням належності до німецької національності. Встановлення факту німецького походження йому необхідне для впорядкування документів, для реалізації особистих прав та отримання можливості користуватися окремими пільгами, можливостями та гарантіями, що передбачені чинним законодавством Федеративної Республіки Німеччина для громадян пострадянських республік німецького походження.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати його національність як «німець» відповідно до свідоцтва про народження; змінити в актовому записі про шлюб від 16 червня 1973 року, складеному Ленінським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, національність нареченого з «українець» на «німець»; зобов'язати РАГС внести зміни до актового запису про шлюб від 16 червня 1973 року, який було складено Ленінським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в частині національності нареченого з «українець» на «німець».

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року у задоволенні заяви відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт належності особи до певної національності не може бути встановлений у судовому порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що способом відновлення порушеного права, якщо воно мало місце, може бути звернення до відповідного відділу реєстрації актів цивільного стану, а в разі відмови - оскарження її в судовому порядку, а не шляхом звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді цієї справи дійшли помилкового висновку, що заявник обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки в позасудовому порядку відновити чи підтвердити національність шляхом звернення до відповідного відділу реєстрації актів цивільного стану неможливо. Ухвалені судові рішення прямо порушують право заявника на відновлення та підтвердження його національності і відмови від етнічного німецького походження за національністю батька, що прямо заборонено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні».

30 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що згідно із свідоцтвом про народження, складенем районним бюро РАЦС Шариповського району Красноярського краю 25 липня 1949 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Батьком заявника зазначений - ОСОБА_3, національність - «німець», а матір'ю вказана ОСОБА_4, національність - «українка».

У свідоцтві про шлюб від 11 жовтня 1953 року, виданому Ленінським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів громадянського стану, відомості про національність нареченого та нареченої відсутні.

Установлено, що заявник ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України, виданого 27 жовтня 2000 року Індустріальним районним відділом Дніпропетровського міського управління Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області.

Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз'яснено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

ОСОБА_1 звернувся до суду з цією заявоюпро встановлення факту, що має юридичне значення, та просив визнати його національність як «німець» відповідно до свідоцтва про народження; змінити в актовому запису про шлюб від 16 червня 1973 року національність нареченого з «українець» на «німець» та зобов'язати РАЦС внести зміни до актового запису про шлюб в частині національності нареченого з «українець» на «німець».

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є встановлення факту належності національності конкретної особи.

Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що спір у цій справі підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Однак із такими висновками судів попередніх інстанцій, погодитися не можна, виходячи із такого.

Згідно із статтею 234 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений у частині першій статті 256 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) перелік справ не є вичерпним, проте за змістом вищенаведених норм процесуального права суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Згідно із пунктом 1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинне законодавство України не містить вимог про внесення до паспорта громадянина України, свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб чи в інші документи відомостей про національність.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанції чітко не встановили природу правовідносин, які виникли, неправильно застосували норми процесуального права, судові рішення щодо вирішення позовних вимог підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

За правилами частин першої, другої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 255, 402, 409, 410, 414, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Індустріальний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про встановлення факту, що має юридичне значення - закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська