Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 2-156/08

провадження № 61-31090св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області в складі колегії суддів: Панасенкова В. О., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М. від 28 січня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2008 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що їй та відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 листопада 1999 року. 13 січня 2006 року між відповідачем ОСОБА_2 та дільницею № 2 КП «ДЕЗ «Бугаєвський» укладено договір № 1 на користування літньою кухнею площею 28 кв. м, на строк до 13 січня 2009 року, яка знаходилась у занедбаному стані. Під час користування вказаним приміщенням вона за згодою сусідів та відповідачів за рахунок особистих коштів, придбаних матеріалів провела реконструкцію та капітально-відновлювальний ремонт шляхом переобладнання в квартиру № 1А, загальною площею 32,5 кв. м. Вона має намір здати в експлуатацію збудовану квартиру, але відповідачі безпідставно не надають згоди на це.

Посилаючись на вказані обставини та статті 331, 338 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_2 та визнати за нею право власності на вказану квартиру.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2008 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 32,5 кв. м, підсобною площею 15,1 кв. м, житловою площею 17,4 кв. м, до складу приміщень якої входять: коридор площею 6,2 кв. м, санвузол площею 3,0 кв. м, кухня площею 5,9 кв. м, житлова кімната площею 17,4 кв. м.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що позивач звела новостворене нерухоме майно - квартиру № 1А, готовність якої складає 100%, без порушення прав власників суміжних квартир, тому є підстави для визнання за нею права власності на спірну квартиру.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 січня 2016 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2008 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач має право на захист свого права у випадку його порушення відповідачами, але в судовому засіданні не доведено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушують її права. Тому відповідно до статтей 15, 16 ЦК України, право позивача не підлягає судовому захисту.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Одеської області від 28 січня 2016 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд поновлюючи строки на апеляційне оскарження у вказаній справі, не звернув уваги, що положеннями норми статті 297 ЦПК України 2004 року органи державної влади або місцевого самоврядування позбавлені права апеляційного оскарження судового рішення зі спливом річного строку з моменту його проголошення. Одеська міська рада не скористалася своїм правом на апеляційне оскарження судового рішення до спливу річного строку з моменту ухвалення рішення районним судом.

Відзив до суду не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що ОСОБА_1 здійснила самочинне будівництво квартири № 1А.

Апеляційний суд, поновлюючи строк на апеляційне оскарження рішення місцевого суду та відкриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради, яка участі у справі не приймала, дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не вирішив питання про залучення до участі у справі, як передбачено статтями 33, 35, 36 ЦПК України 2004 року - Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області та Одеської міської ради, якій належить земельна ділянка, де зведена самочинна будівля.

Згідно з частиною першою статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до абзацу 3 частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року незалежно від поважності причин пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом.

В пункті 70 Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), яке набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Положення частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року щодо обмеження органів державної влади та місцевого самоврядування в оскарженні судових рішень річним строком з моменту їх проголошення сприяють тому, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов'язків.

Ураховуючи те, що річний строк, визначений частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року, для органу місцевого самоврядування є присічним, а тому він поновленню не підлягає.

Міська рада скористалася своїм правом на апеляційне оскарження після спливу одного року з моменту проголошення рішення місцевим судом.

Поновлюючи строки апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув уваги на те, що за положеннями цієї норми органи державної влади або місцевого самоврядування позбавлені права апеляційного оскарження судового рішення зі спливом річного строку з моменту його проголошення і в цьому випадку апеляційний суд без урахування поважності причин пропуску строку зобов'язаний відмовити у відкритті провадження у справі.

Отже, поновлюючи строк апеляційного оскарження органам місцевого самоврядування, апеляційний суд вийшов за межі своєї компетенції, яка чітко визначена як певна процесуальна дія, частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року.

Такий висновок відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2054цс16.

Згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

З огляду на викладене, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з урахуванням порушення апеляційним судом норм процесуального права дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження у справі.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 28 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило