Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 210/6345/14-ц

провадження № 61-14520св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року у складі судді Літвіненко Н. А. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 05 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, з наступними змінами та доповненнями, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 70 447,26 грн з кінцевим терміном повернення до 04 листопада

2014 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитними коштами у строк та в порядку, що встановлені кредитним договором.

Цього ж дняз метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, згідно з яким поручитель взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати за зобов'язаннями позичальника.

ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 02 вересня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 272 709,19 грн.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь заборгованість за кредитним договором від 05 листопада 2007 року у розмірі 272 709,19 грн та судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 05 листопада

2007 року у розмірі 259 484,94 грн, з: яких 26 245,26 грн - заборгованість за кредитом; 64 094,29 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 13 689,93 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом; 155 455,46 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_5 належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, а тому вимоги позивача про стягнення суми заборгованості з відповідачів у солідарному порядку є обґрунтованими.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року в частині стягнення із відповідачів судових витрат скасовано. Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2 727, 09 грн.

У решті рішення суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у зв'язку з його невиконанням, з відсутністю підстав для стягнення штрафів, які за своєю суттю є подвійною відповідальністю. Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат, суд апеляційної інстанції вказав, що такі повинні стягуватись не в солідарному порядку, а мають розподілятись пропорційно відповідно до статті 88 ЦПК України.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 та

ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, якими врегульовано питання пропуску строку позовної давності для звернення до суду; не взяли до уваги, що розмір пені значно перевищує розмір завданих банку збитків.

Також касаційна скарга обґрунтована тим, що, стягуючи солідарно заборгованість із них як з боржника та поручителя, суди не звернули уваги на те, що порука припинилася, оскільки поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Як убачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник повинен був здійснювати щомісяця з 21 до 27 числа, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. Проте банк надіслав їм вимогу про погашення заборгованості 26 вересня 2014 року, що перевищує встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк, оскільки прострочення сплати позичальником чергових платежів почалося за декілька років перед пред'явленням вимог до поручителя. Крім того, в разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється у частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції не врахували, що існують беззаперечні підстави для припинення поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України.

Крім того, суди не врахували, що банк в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку за кредитним договором, у зв'язку з чим збільшився обсяг відповідальності поручителя, що є підставою для визнання поруки припиненою на підставі частини першоїстатті 559 ЦК України.

Також суди не врахували, що на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач реалізував заставний автомобіль, який належав на праві власності позичальнику, а кошти, отримані від його продажу, безпідставно не зараховано на погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2018 року касаційне провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання поруки припиненою.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року касаційні скарги ОСОБА_7 та ПАТ «Дельта Банк» залишено без задоволено. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року касаційне провадження у справі, що переглядається, поновлено.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 05 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 53 685,00 грн з кінцевим терміном повернення до 05 листопада 2014 року, а відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитними коштами у строк та в порядку, що встановлені кредитним договором (а. с. 11-13).

Цього ж дняз метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання між закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено договір поруки, згідно з яким поручитель взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати за зобов'язаннями позичальника (а. с. 16).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку кредитної заборгованості станом на 02 вересня 2014 року у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість у розмірі 272 709, 19 грн, з яких: 26 245,26 грн - заборгованість за кредитом; 64 094,29 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 13 689,93 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом; 155 455,46 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, штраф (фіксована частина) - 250,00 грн, штраф (відсоток від суми заборгованості) - 12 974,25 грн (а. с. 4-6).

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 11 договору поруки визначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонам і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Порука за цим договором припиняється зі спливом 7 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (пункт 12 цього договору).

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Тобто умова договору поруки про його дію до певної календарної дати не є тотожною поняттю строку, після спливу якого порука припиняється, і не свідчить про встановлення сторонами договору такого строку в розумінні частини четвертої статті 559 ЦК України. Таким чином, в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Умовами кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язаний щомісяця сплачувати проценти у розмірі, визначеному у пункті 7.1 кредитного договору (пункт 3.1 кредитного договору). Період оплати з 21 до 27 числа кожного місяця.

У пункті 2.3.3 кредитного договору зазначено, що банк має право змінити умови договору - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди і процентів за його використання, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому відповідно до статей 212, 611 651 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання за якими не настав, строк вважаться таким, що наступив, відповідно до дати, зазначеної у повідомленні. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту у повному розмірі, винагороду і проценти за фактичний термін його використання, у повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором

Як убачається з матеріалів справи, 26 вересня 2014 року позивач направив на адресу відповідачів повідомлення, відповідно до якого просив сплатити кредитну заборгованість у розмірі 276 853,54 грн у термін не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цього повідомлення. У разі несплати простроченої заборгованості у вищевказаний строк, банк на підставі статті 1050 ЦК України вимагав повернути суму кредиту у повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції (а. с. 7-8).

Суди на наведені норми матеріального права та обставини справи уваги не звернули, не надали їм оцінки та не з'ясували, коли ОСОБА_5 було здійснено останній черговий платіж за кредитним договором, чи позивач відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та наведених умов кредитного договору, надіславши зазначене повідомлення, не використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання, та коли отримали зазначене повідомлення відповідачі.

Крім того, відповідно до пункту 2.3.1 кредитного договору сторони погодили, що банк має право в односторонньому порядку збільшити розмір відсоткової ставки за користування кредитом при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % порівняно з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення цього договору, зміни облікової ставки НБУ, зміни розміру відрахувань в страховий (резервний) фонд або зміни середньовиваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При цьому банк направляє позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в силу зміненої процентної ставки.

З огляду на наведене позичальник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку (висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 1374цс17).

Як убачається з розрахунку кредитної заборгованості, з 01 лютого 2009 року позивач збільшив поточну процентну ставку з 9,96 % до 21 %. Також у матеріалах справи є копія листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 25 грудня 2008 року, згідно з яким на адресу позичальника направлено повідомлення про збільшення процентної ставки до 21 % з 01 лютого 2009 року (а. с. 14).

Разом з цим матеріали справи не містять відомостей про отримання такого повідомлення ОСОБА_5

Також ОСОБА_5, ОСОБА_4 в уточненій касаційній скарзі посилаються на те, що на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було передано автомобіль «ДЕУ Ланос», який 11 серпня 2009 року відповідно до акта прийняття в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіля позичальника ОСОБА_5 (копія додається) був вилучений та реалізований, проте кошти на погашення кредитної заборгованості позивач не зарахував.

Згідно з пунктом 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання зобов'язань позичальна за цим договором виступає автомобіль «ДЕУ Ланос»НОМЕР_1, а також порука ОСОБА_4, пред'явлені банку з метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором.

Ураховуючи наведене, зазначені доводи касаційної скарги заслуговують на увагу та підлягають перевірці для правильного встановлення обставин щодо розміру кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів.

Доводи касаційної скарги про незастосування судами частини третьої статті 267 ЦК України до спірних правовідносин фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, оскільки вони були предметом дослідження судом апеляційної інстанції згідно зі статтею 212 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Суди вказані обставини та норми матеріального права не врахували, не з'ясували коли боржник здійснив останній черговий платіж, не встановили, чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців щодо кожного місячного платежу, та за якими платежами порука припинилась, а за якими ще діє, фактично не вирішили питання про розмір суми боргу, яка підлягає стягненню, не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, тому судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене у цій постанові, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик