ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/8413/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисак І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Яремка В.В.,

секретар: Андрушків С.П.,

позивач: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач:ОСОБА_1,

треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

при розгляді справи за апеляційною скаргою акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Семенка О.В., відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» подало до суду позов до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки та зазначало, що 24 квітня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 105 200 дол. США на строк до 23 квітня 2029 року зі сплатою 13 відсотків річних за користування кредитом.

В забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки №83918 від 24 квітня 2008 року. Предметом іпотеки стала трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 54,60 кв.м. та належала іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі продажу від 24.04.2008 року.

23.04.2014 року ПАТ «УкрСиббанк» було пред'явлено позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, який заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08.09.2014 року було задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 115 586,49 дол. США.

Провадження №22-ц/822/154/18 Категорія 27

У процесі виконання рішення суду стало відомо, що третя особа всупереч п.2.4.1 договору іпотеки №83918 провів реконструкцію квартири АДРЕСА_1, та перебуває в іпотеці АТ «УкрСиббанк», переобладнав у нежитлове приміщення (магазин промислових товарів) 21-1 - 21-7, загальною площею 67,6 кв.м.

Згідно рішення Чернівецької міської ради від 27.12.2011 року № 837/22 третій особі оформлено право власності на вказане нежитлове приміщення та видано свідоцтво про право власності на об'єкт.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.05.2012 року визнано мирову угоду, за якою право власності на житлові приміщення (магазин промислових товарів) на АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_5

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області по справі № 22ц-320/15 від 26.02.2015 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.08.2012 року скасовано.

Проте, у період чинності ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.08.2012 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на нежитлові приміщення (магазин промислових товарів) 21-1 - 21-7, загальною площею 67,6 кв.м. на АДРЕСА_1. Потім, згідно акта прийому-передачі майна в статутний фонд ПП «Ксенія плюс» 22.12.2012 проведено державна реєстрацію права власності на цей об'єкт за ПП «Ксенія плюс».

В свою чергу, згідно з договором купівлі-продажу від 28.12.2012 року ПП «Ксенія плюс» продала нежитлові приміщення (магазин промислових товарів) по АДРЕСА_1 ОСОБА_1

Станом на 21 серпня 2017 року загальна заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становила 161 650,11 дол. США, з яких: 88094,30 дол. США заборгованість за простроченим кредитом; 73555,81 дол. США заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; 175870,77 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 451 202,53 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

На підставі наведеного просило:

- звернути стягнення на нежитлові приміщення (магазин промислових товарів) 21-1 - 21-7, загальною площею 67,6 кв.м. на АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2012 року;

- встановити спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог ЗУ «Про іпотеку»;

- з вартості реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 24 квітня 2008 року в розмірі 161650,11 дол. США та 627073,30 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду АТ «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, висновки викладені в рішенні суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального та матеріального права.

Вказує, що позовні вимоги у цій справі ґрунтуються на договорах про надання споживчого кредиту №0 та договору іпотеки №83918, укладених 24.04.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, а тому висновок суду про відсутність підстав для звернення до суду із зазначеним позовом є помилковим.

Також посилається на те, що судом невірно застосовано стст.215, 216 ЦК України та норму ст.23 ЗУ «Про іпотеку», а тому на підставі викладеного просило рішення суду скасувати, позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача та осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Разом із тим, рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що мирова угода від 07.05.2012 року, за якою право власності на житлові приміщення (магазин промислових товарів) 21-1 - 21-7 загальною площею 67,6 кв.м. на АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_5, через її скасування Апеляційним судом Чернівецької області від 26.02.2015 року не створила юридичних наслідків для сторін цієї угоди. На переконання суду мирова угода, укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в силу припису ч.3.ст.12 ЗУ «Про іпотеку» - є нікчемним правочином. Такими ж є і все наступні правочини.

За таких обставин відповідач ОСОБА_1 не набув прав та обов'язків іпотекодавця згідно положень ст.23 ЗУ «Про іпотеку».

За ч.1 ст.236 ЦК нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Оскільки вимоги позивача випливають з правовідносин, що виникли з нікчемного правочину, а саме мирової угоди від 07.05.2012, договору купівлі - продажу від 28.12.2012 року, за якою ПП «Ксенія плюс» продала відповідачу ОСОБА_1 спірне нежитлове приміщення, правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить відповідачу,за позицією суду першої інстанції не було.

Про те, такий висновок є невірним та суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 квітня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 105 200 дол. США на строк до 23 квітня 2029 року зі сплатою 13 відсотків річних за користування кредитом (а.с.12-15).

В забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки №83918 від 24 квітня 2008 року. Предметом іпотеки стала трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 54,60 кв.м. та належала іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі продажу від 24.04.2008 року (а.с.23-24).

23.04.2014 року ПАТ «УкрСиббанк» було пред'явлено позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, який заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08.09.2014 року було задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 115 586,49 дол. США та 23.10.2014 року видано виконавчий лист (а.с.38-40).

ОСОБА_2 провів реконструкцію квартири АДРЕСА_1 та перебуває в іпотеці АТ «УкрСиббанк» й переобладнав у нежитлове приміщення (магазин промислових товарів) 21-1 - 21-7, загальною площею 67,6 кв.м.

Згідно рішення Чернівецької міської ради від 27.12.2011 року № 837/22 ОСОБА_2 оформлено право власності на нежитлові приміщення 21-1 - 21-7 та видано свідоцтво про право власності від 28.12.2011 року на вказаний об'єкт (а.с.47-49).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.05.2012 року визнано мирову угоду, за якою право власності на житлові приміщення (магазин промислових товарів) 21-1 - 21-7, загальною площею 67,6 кв.м. на АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_5 (а.с.50).

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області по справі № 22ц-320/15 від 26.02.2015 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.08.2012 року скасовано (а.с.51).

ОСОБА_5 18.09.2012 року зареєстрував право власності на нежитлові приміщення (магазин промислових товарів) 21-1 - 21-7, загальною площею 67,6 кв.м. по АДРЕСА_1 (а.с.52) та згідно акта прийому-передачі майна в статутний фонд ПП «Ксенія плюс» від 05.11.2012 року передав спірні приміщення приватному підприємству, яке в свою чергу згідно рішення Чернівецької міської ради №767/23 від 27.11.2012 року оформило право власності та отримало свідоцтво про право власності на них 30.11.2012 року (а.с.54-56).

Згідно з договором купівлі-продажу від 28.12.2012 року ПП «Ксенія плюс» продало нежитлові приміщення (магазин промислових товарів) 21-1 - 21-7, загальною площею 67,6 кв. м. на АДРЕСА_1 ОСОБА_1, який в свою чергу передав спірні приміщення в іпотеку ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки від 27.02.2015 року (а.с.119-125, 133).

В подальшому, назва вулиці розташування спірного об'єкту була змінена із вулиці Стасюка на вулицю Небесної Сотні, що сторонами визнається.

Так, відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, судом першої інстанції зроблено невірний висновок, що мирова угода від 07.05.2012 року, за якою право власності на спірні житлові приміщення (магазин промислових товарів) перейшло до ОСОБА_5, через її скасування Апеляційним судом Чернівецької області від 26.02.2015 року не створила юридичних наслідків для сторін цієї угоди та в силу припису ч.3.ст.12 ЗУ «Про іпотеку» є нікчемним правочином, оскільки одним із способів вирішення цивільного спору є мирова угода, яка може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмета спору, а тому мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійною у позовному провадженні, так як порядок її укладення та затвердження регламентовано відповідними положеннями процесуального закону.

Крім того, відповідно до ст.1 ЗУ «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 5 ст.3 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з ч.1 ст.7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами 1, 3 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст.11 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 ЗУ «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов'язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно.

За таких обставин, з огляду на тлумачення сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, належить дійти висновку про те, що ефективним відновленням прав кредитора є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін, як однієї з умов надання (отримання) кредиту.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що спірне нежитлове приміщення (магазин промислових товарів) не є новоствореним майном, оскільки спірна квартира (житлова) спочатку була передана в іпотеку банку, згодом переобладнана для подальшого її використання під магазин, тобто не відбулося створення нового об'єкту в розумінні ст.ст.331, 332 ЦК України.

Відповідно до ст.33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Станом на 21 серпня 2017 року загальна заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становила 161 650,11 дол. США з яких: 88094,30 дол. США заборгованість за простроченим кредитом; 73555,81 дол. США заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; 175870,77 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 451 202,53 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом, щодо якої відповідачі не заперечували та не спростували.

Про те, включення в зазначену заборгованість відсотків та пені є незаконним, оскільки заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08.09.2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором від 24.04.2008 року у розмірі 115 586,49 дол. США. (що включало в себе кредитну заборгованість, заборгованість по процентам, пеню за прострочення сплати кредиту та пеню за прострочення сплати процентів).

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, що в силу ч.4 ст.263 ЦПК України є підставою для врахування зазначених норм у цій справі.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Вимог у цій справі про стягнення сум за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання на підставі положень статті 625 ЦК України не заявлено.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється лише для покриття заборгованості, визначеної за рішенням суду від 24.04.2008 року у розмірі 115 586,49 дол. США.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, невірно застосував норми матеріального та процесуального права, які регулюють відповідні правовідносини, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» слід стягнути судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог, що складає 62,69% від заявлених, в розмірі 2 507, 45 грн.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позов публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

Звернути стягнення на нежитлові приміщення (магазин промислових товарів) 21-1 - 21-7, загальною площею 67,6 кв.м. по вул. Небесної Сотні, 15 в м. Чернівці, що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2012 року.

Встановити спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

З вартості реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 24 квітня 2008 року в розмірі 115 586,49 дол. США.

У задоволені решта вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судові витрати в сумі 2 507, 45 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи / Н.К. Височанська, В.В. Яремко/