Єдиний унікальний номер 226/1918/18 Номер провадження 22-ц/804/512/18
Головуючий в 1 інстанції: Рибкін О.А.
Суддя-доповідач: Тимченко О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Дундар І.О., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання: Ситніка Д.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 226/1918/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в особистих інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа: орган опіки та піклування - виконком Мирноградської міської ради, про позбавлення права користування житловим приміщенням,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на заочне рішення Димитровського міського суду Донецької області від 13 вересня 2018 року (суддя Рибкін О.А.), ухваленого в приміщенні Димитровського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 24.09.2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло 1/15-341, виданого Комунальним підприємством «Служба єдиного замовника» 20 листопада 2003 року, зареєстрованого в БТІ міста Димитров 10 грудня 2003 року за реєстраційним номером 3855713, вона є власником квартири АДРЕСА_1. З 06 травня 2008 року в квартирі зареєстровані її син ОСОБА_3, невістка ОСОБА_4 та онук ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, які з 2014 року та по теперішній час за місцем реєстрації не проживають, що підтверджується актом від 26 червня 2018 року. Житлово-комунальні послуги вона сплачує самостійно. Факт реєстрації відповідачів перешкоджає їй розпоряджатися належною їй квартирою, тому вона просить позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1

Заочним рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 13 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в особистих інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа: орган опіки та піклування - виконавчий комітет Мирноградскької міської ради, про позбавлення права користування житловим приміщенням задоволено частково: визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4, такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суд в частині відмови в задоволені позовних вимог про позбавлення права користування житловим приміщенням ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ухвалення нового про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволені позовних вимог про визнання неповнолітнього ОСОБА_5 таким , що втратив право користування житловим приміщенням. Суд не врахував, що відповідачі є окремою родиною, малолітній ОСОБА_5 не є членом її родини. Місцем проживання неповнолітньої дитини є місце проживання її батьків . Крім того, висновок органу опіки та піклування про те, що порушуються права неповнолітньої дитини є необґрунтованим.

Позивачка в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Відповідачі в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Позивачем рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволені позовних вимог про визнання неповнолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому в іншій частині апеляційним судом не перевіряється .

Відмовляючи в задоволені позовних вимог про визнання неповнолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів наявності у батьків дитини ОСОБА_5 у власності або в постійному користуванні іншого житла. А також з врахуванням висновку органу опіки та піклування, визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою, призведе до порушення права малолітньої дитини на житло. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що реєстрація у квартирі її онука, малолітньої дитини, якимось чином перешкоджає їй користуватися даною квартирою.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо з наступних не можливо з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1, виданого Комунальним підприємством «Служба єдиного замовника» 20 листопада 2003 року, зареєстрованого в БТІ міста Димитров 10 грудня 2003 року, реєстраційний номер 3855713, номер запису 2 (а.с.11-13).

Згідно довідки відділу ведення Реєстру територіальної громади виконавчого комітету Мирноградської міської ради №6741 від 21 грудня 2018 року, в квартирі АДРЕСА_1 з 06 травня 2008 року зареєстровані ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

Згідно з актом №183 від 26 червня 2018, складеним Координаційним комітетом органів самоорганізації населення міста Мирноград, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані за адресою: квартира АДРЕСА_1, але з 2014 року і по теперішній час фактично не проживають за вказаною адресою (а.с. 10).

Згідно висновку органу опіки та піклування - Виконкому Мирноградської міської ради від 20 серпня 2018 № 023, орган опіки та піклування заперечує проти визнання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21-22).

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили суду, що вони є сусідами позивачки, проживають в одному АДРЕСА_1. В квартирі № 2 їхнього будинку разом з позивачкою раніше проживали її син ОСОБА_8 з дружиною та дитиною, але у жовтні 2014 року вони виїхали до Росії та з того часу не проживають у вказаній квартирі.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України в частині вимог до малолітнього ОСОБА_5, оскільки за встановлених судом фактичних обставин, його батьки - відповідачі по справі, є такими, що втратили право користування житлом оскільки з жовтня 2014 року і по теперішній час, у спірній квартирі не проживали, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України ОСОБА_2 як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Безпідставним є висновок суду першої інстанції про порушення прав малолітнього ОСОБА_5, оскільки для суду в цьому випадку немає значення те, що дитина є малолітньою, оскільки право користування будинком вона втратила одночасно зі своїми батьками.

При цьому судом першої інстанції не враховано, що у відповідності до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає. Так як указана квартира не є місцем проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що встановлено судом, тому квартира не може бути і місцем проживання малолітнього ОСОБА_5, який проживає зі своїми батьками - відповідачами по справі.

З огляду на те, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, однак не правильно застосовані норми матеріального права, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання малолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 Донецької області підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач при зверненні до суду з позовом сплатила судовий збір в розмірі 704 гривні 80 копійок та за подачу апеляційної скарги 1 057 гривень 20 копійок.

Ураховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а заочне рішення Димитровського міського суду Донецької області від 13 вересня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням, то з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на її користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 881 гривні з кожного.

Керуючись ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Димитровського міського суду Донецької області від 13 вересня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 Донецької області скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 881 гривень з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: І.О. Дундар

О.І. Корчиста