Справа № 212/6280/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2018 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Козлова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання: Мариненко І.О.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Кукуруза Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди в зв'язку з втратою професійної працездатності,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017 року до суду звернувся ОСОБА_4 із зазначеним вище позовом. В обґрунтування позову зазначив, що в період з 28.12.1988 року по 25.02.2004 року працював на підприємстві ПАТ «Кривбасзалізрудком», робота проходила у шкідливих та небезпечних умовах праці. Відповідно до п.16 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.03.2017р. зазначено, що підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут: 12.1988р. - 05.1993р. - ВО «Кривбасруда» шахта ім.Орджонікідзе, електрослюсар черговий та з ремонту обладнання; 05.1993р. - 08.1996р., 07.1997р. -01.1999р - ВО «Кривбасруда» шахта ім.Орджонікідзе, механік; 07.1999-02.2004р.р. - ПАТ «КЗРК» шхата Гвардійська, механік. Робота в шкідливих умовах спричинила шкоду його здоров'ю, у зв'язку з чим рішенням ЛЕК Українського НДІ промислової медицини 07.02.2017р. №151, йому було встановлено два професійних захворювання. Висновком МСЕК від 01.06.2017р. ОСОБА_4 встановлено загальна втрата здоров'я - 30%. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, втратив своє здоров'я, завдана моральна шкода, постійно зазнає фізичного болю і страждань. Будь-які фізичні навантаження викликають постійні біль у грудях, сухий кашель. Вказані обставини примушують докладати додаткових зусиль для організації свого життя, порушено звичний уклад життя, вимушений часто звертатися до лікувальних установ, приймати ліки. Вказані обставини викликають відчуття неповноцінності. Завдану моральну шкоду оцінює 150000 гривень, яку просить стягнути з відповідача.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь позивача ОСОБА_4, в порядку відшкодування моральної шкоди - 150 000 гривень. Вважає, що підприємством не було створено безпечні умови роботи, що спричинило шкоду здоров'ю позивача. Вважає, що обґрунтування представника відповідача, що шахта ім.Орджонікідзе на даний час перебуває на балансі ПАТ «ЦГЗК» , а тому саме це підприємство повинно нести відповідальність, є безпідставним, тому що позивач працював саме на підприємства ПАТ «КЗРК», якому на той час належала шахта ім.Орджонікідзе, та саме адміністрація підприємства-відповідача по справі не створила безпечні умови праці, а тому повинна нести за це відповідальність.

Представник відповідача Кукуруза Д.С. в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала в повному обсязі. В заперечення своїх вимог вказала, що позивач почав свою трудову діяльність на підприємстві шахти ім.Орджонікідзе ВО «Кривбасрудком» з 28.12.1988 - 23.08.1996р.р., 03.06.1997-01.01.1999 р.р.- підземним електрослюсарем черговим та з ремонту обладнання, підземним механіком. 30.12.1998р. між Криворізьким державним залізорудним комбінатом та Відкритим акціонерним товариством «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» було укладено договір оренди державного майна №1280-14-11/98. Відповідно до «Акту прийому - передачі майна та інших активів та пасивів» основні фонди Криворізький державний залізорудний комбінат передав ВАТ «Центральний ГЗК» основні фонди (майно) шахти ім.Орджонікідзе. Підприємство ВАТ «Центральний ГЗК» з 01.01.1999р. відшкодовувало регресні виплати працівникам шахти ім.Орджонікідзе, а тому зазначене підприємство є правонаступником прав та обов'язків вказаної шахти. Тому, ПАТ «Кривбасзалізрудком» у цій частині позовних вимог є неналежним відповідачем. Вважає, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, не надано доказів, які підтверджують глибину фізичних та моральних страждань. Просила у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Звернула увагу, що позивач свідомо обрав даний фах та роботу на підприємстві відповідача, знав та повинен був знати про небезпечні та шкідливі фактори та умови праці, за це він мав певні пільги. Повні обґрунтування своїх заперечень надано відповідачем в письмовому виді та долучені до матеріалів справи.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до записів трудової книжки, позивач ОСОБА_4 працював:

- 28.12.1988р. - 23.08.1996р. - підземним електрослюсарем черговим та з ремонту обладнання, підземним механіком шахти ім. Орджонікідзе ВО «Кривбасруда»;

- 03.06.1997р. - 01.01.1999р. підземним електрослюсарем черговим та з ремонту обладнання, підземним механіком шахти ім.Орджонікідзе ВО «Кривбасруда»;

- 01.01.1999р. - 25.06.1999р. - підземним механіком шахти ім.Орджонікідзе, ВАТ «Центральний ГЗК»;

- 08.07.1999р. - 25.02.2004р. - підземним механіком - ш.Гвардійська, ВАТ «Кривбасзалізрудком»;

- 10.03.2004р. - 13.05.2017р.- електромеханіком, підземним механіком дільниці бурових та вибухових робіт - шахти ім.Орджонікідзе ПАТ «Центральний ГЗК».

Згідно наданих суду документів, встановлено, що на підставі договору оренди від 30 грудня 1998 року укладеного між генеральним директором ВАТ «Кривбасзалізрудком» та генеральним директором відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» шахта ім.Орджонікідзе була передана в строкове платне користування орендарю.

Згідно до статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання.

Статтею 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що орендар стає правонаступником прав та обов'язків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу - також правонаступником прав та обов'язків підприємства, пов'язаних з діяльністю цього структурного підрозділу.

В договір включено умови, які передбачають переведення працівників шахти, що перебували на обліку, на момент підписання договору оренди до складу ВАТ «Центральний ГЗК» відповідно до ст.36 КЗпП України.

Зазначене підтверджується записом №19 в трудовій книжці ОСОБА_4

Згідно Договору №1167-16-01/2001 від 09.11.2001р., ВАТ «Кривбасзалізрудком» передає у власність ВАТ «Центральний ГЗК» майно цілісного майнового комплексу шахти Орджонікідзе. Та пунктами 1-1-1.3. Договору здійснено передачу земельної ділянки 549399квм. Та іншого майна на суму 2366058 гривень.

У частині першій статті 37 ЦК УРСР було передбачено, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання).

За статтею 466 ЦК УРСР в разі реорганізації юридичної особи виплата щомісячних платежів (стаття 465 цього Кодексу), належних з неї у зв'язку з заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров'я чи заподіянням смерті, покладається на правонаступників юридичної особи.

Крім того, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що положення щодо захисту права власності поширюється також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, або на іншій підставі, передбаченої законом чи договором, така особа також вправі вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що ПАТ «ЦГЗК» є правонаступником всіх прав та обов'язків щодо отриманого за договором майна і, відповідно, за відшкодування моральної шкоди Позивачу несе обов'язок саме ПАТ «ЦГЗК», яке отримало загальний об'єм прав та обов'язків в тому числі і щодо трудового колективу шахти ім. Орджонікідзе.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 215/3136/17.

Суд вивчивши надані суду докази, вважає обґрунтованими посилання відповідача, а тому в частині відшкодування моральної шкоди за період роботи позивача на шахти ім.Орджонікідзе, з 28.12.1988р. по 01.01.1999р. - підземним еклетрослюсарем, черговим та з ремонту обладнання, підземним механіком шахта ім.Орджонікідзе - підприємство ВО «Кривбасруда» нести відповідальність не повинно.

Таким чином, ПАТ «Кривбасзалізрудком» - є неналежним відповідачем у цій частині позовних вимог.

Однак, крім іншого, позивач працював на шахті «Гвардійська», яка належать ПАТ«КЗРК», в період з 08.07.1999 р. по 25.02.2004 р. - підземним механіком, в умовах впливу шкідливих факторів, а тому відповідач повинен відшкодувати моральну шкоду пропорційно часу відпрацьованому на цьому підприємстві.

Відповідно до рішення ЛЕК Українського НДІ промислової медицини від 07 лютого 2017 року №151 ОСОБА_4 були встановлені два професійних захворювання за діагнозами:

лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українського науково-дослідного інституту промислової медицини № 70, встановлені професійні захворювання:

- Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії - другої (пиловий бронхіт першої -другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії). ЛН першого -другого ступеня. J44.

-Нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху) Н90.3

По факту професійного захворювання на останньому місці роботи ОСОБА_4, ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» 30 березня 2017 року було проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, де вказано, що ОСОБА_4 має загальний стаж роботи 32 років 9 місяців з них 12 років 11 місяців робота в умовах впливу шкідливих факторів.

Відповідно до п.16 Акту професійне захворювання виникло також, згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 07.02.2017року №151. Підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут:

12.1988р. - 05.1993р. - ВО «Кривбасруда» шахта ім.Орджонікідзе, електрослюсар черговий та з ремонту обладнання;

05.1993р. - 08.1996р., 07.1997-01.1999р.р. - ВО «Кривбасруда» шахта ім.Орджонікідзе, механік;

07.1999-02.2004 р.р. - ПАТ «КЗРК» шахта Гвардійська, механік.

За висновком МСЕК від 01 червня 2017 року серії 12 ААА №044950 позивачу була встановлена втрата професійної працездатності 30% (з них 25% - ХОЗЛ та 5% - приглуховатість) з 22.05.2017р. з переоглядом 01.06.2018р.

Відповідно до Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці.

Як встановлено із медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання відчуває постійну задишку при фізичному навантаженні, біль за грудиною, сухий кашель, загальну слабкість, підвищену пітливість, печію, біль.

Через стан здоров`я він вимушений періодично проходити стаціонарне лікування, приймати велику кількість ліків. Через отримані професійні захворювання та у зв'язку з погіршенням стану здоров'я він не може виконувати майже ніякої роботи по господарству, не може без відпочинку підійматися додому по сходах. Через те йому постійно доводиться прохати допомоги, іноді, навіть, у сторонніх людей. Це завдає позивачу нестерпних моральних страждань та несе в собі відчуття тягаря для своєї сім'ї.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.1167 ЦКУ та ст.237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст.1167 ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року з питання відшкодування моральної шкоди безпосередньо работодавцем, у абзаці 9-му пункту 5-го встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків.

Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача.

Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо загальної вібрації, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..».

Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю - це є аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуістичного опосередкованого доведення, на якому наполягав представник відповідача. Хоча, на спростування доводів представника відповідача, матеріали справи та відповіді надані позивачем у судовому засіданні, переконливо доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день - є даність, яка формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на справжню муку, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз'яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 30%, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов'язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань пов'язаних з фізичним станом здоров'я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили.

Враховуючи надані Пленумом Верховного Суду України роз'яснення, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з межі позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров'ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, настання негативних змін у його житті, неможливість відновлення стану, який мав потерпілий до професійного захворювання, з урахуванням ступеню вини відповідача, час роботи на підприємстві відповідача в умовах шкідливих факторів, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний біль, обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, і вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі 15000 гривень, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди пропорціонально часу відпрацьованому на підприємстві відповідача.

Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір»,позивач звільнений від сплати судового збору.

Пунктом 6 статті 141 Цивільного-процесуального Кодексу України передбачено, що у разі якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.237-1, ст.153 КЗпП України, Законом України "Про охорону праці", Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, правовою позицією Європейського суду з прав людини у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України", Законом України «Про оренду державного та комунального майна», ст.4, 12, 81, 141, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України,суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди в зв'язку втрати професійної працездатності- задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 (п'ятнадцять тисяч) гривень, без врахування податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір 704,80 гривень.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу на протязі тридцяти днів після проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення виготовлено та підписано 27 серпня 2018 року.

Суддя: Ю. В. Козлов