Єдиний унікальний номер № 225/5300/18
Провадження № 2/225/1244/2018
Дзержинський міський суд Донецької області
РІШЕННЯ

Іменем України

16 жовтня 2018 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Челюбєєва Є.В.,

за участі

секретаря Бондарчук Т.І.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Щербинівської селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач в вересні 2018 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилось від матері ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є сином ОСОБА_2. В серпні 2003 року його мати померла. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1. Єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_2 за законом першої черги є він, її син. Інших спадкоємців у померлої ОСОБА_2 за законом або за заповітом не має. Після смерті матері спадщину не оформив, але фактично її прийняв, оскільки був зареєстрований за однією адресою з матір'ю, від спадщини не відмовлявся. В серпні 2018 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у вигляді житлового будинку зі всіма надвірними спорудами, але із-за відсутності правовстановлюючих документів на будинок, йому було відмовлено в оформленні спадщини.

Визнання права власності на житловий будинок зі всіма надвірними спорудами, що залишились від ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 необхідно позивачу для реалізації свого набутого права на прийняття спадщини від померлої матері.

Позивач в судове засідання не з'явився, просив суд розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені позовні вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, яке відповідно до частини четвертої цієї статті проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати право власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно, що залишилось після ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом ОСОБА_2 є матір'ю позивача ОСОБА_1 (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1. Нерухоме майно у виді житлового будинку зі всіма надвірними спорудами на праві власності належало ОСОБА_2 (а.с. 8-9, 11-17), тобто матері позивача.

За життя, ОСОБА_2, яка є матір'ю позивача по справі, зазначене нерухоме майно нікому не спадкувала. Єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_2 за законом першої черги є її син ОСОБА_1, тобто позивач по справі.

Позивач по справі звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини від померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 матері ОСОБА_2, але йому було відмовлено в оформленні спадщини. Даний факт підтверджено постановою про відмову вчинення нотаріальних дій від 14.08.2018 (а.с.7).

Отже, після смерті ОСОБА_2, позивач по справі фактично прийняв спадщину у вигляді житлового будинку зі всіма надвірними спорудами, за законом першої черги від померлої матері, не відмовлявся від неї.

З огляду на це суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

При цьому суд зазначає, що відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Оскільки ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 і на час відкриття спадщини, і до вступу в дію Цивільного кодексу України її син ОСОБА_1 вчинив дії щодо прийняття спадщини від своєї матері, до правовідносин, що виникли відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України застосовуються положення ЦК УРСР, що діяв в редакції 1963 року.

Системний аналіз положень Розділу VII «Спадкове право» ЦК УРСР в редакції 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

За правилами ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, зокрема діти (у тому числі усиновлені).

Як встановлено судом, спадщину у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 від померлої ОСОБА_2 фактично прийняв її син, позивач по справі, але в установленому законом порядку її не оформив. Він продовжив проживати в спадковому будинку на правах власника і використовував для власного проживання, здійснюючи володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Єдиним спадкоємцем за законом померлої ОСОБА_2 є її син ОСОБА_1, тобто позивач по справі.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1 вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_2 у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1.

Згідно з а. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного нотаріуса Торецької державної нотаріальної контори Головного управління юстиції у Донецькій області Саданова О.В. від 14.08.2018 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні права на спадщину на житловий будинок (а.с. 7).

Ураховуючи те, що позивачем втрачена можливість отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом, його вимоги про визнання права на спадщину підлягають судовому захисту.

Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії до державного нотаріуса звернувся саме ОСОБА_1, позивач по справі.

Ураховуючи те, що позивачем втрачена можливість підтвердити своє право власності на житловий будинок зі всіма надвірними спорудами, його вимоги підлягають судовому захисту.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже за вищенаведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги доведені в суді, а тому за позивачем необхідно визнати право власності на цей жилий будинок, задовольнив тим самим його позовні вимоги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем с.Щербинівка м.Дзержинська Донецької області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_1, що залишилися від матері ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п. 15.5 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Суддя Є.В. Челюбєєв