справа № 359/3162/16-ц головуючий у суді І інстанції - Борець Є.О.
провадження № 22-ц/824/2455/2018 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Ткаченка І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюпершого заступника прокурора Київської області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2018 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті особи - ОСОБА_12, ОСОБА_13, про визнання недійсним розпорядження та державних актів, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації №2270 від 08 липня 2009 року; визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2, видані 31 липня 2009 року на ім'я ОСОБА_10 та ОСОБА_11, та державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_3 - НОМЕР_4, видані 29 жовтня 2009 року на ім'я ОСОБА_4; витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з чужого незаконного володінняОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,1655 га з кадастровим номером НОМЕР_5; ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,1735 га з кадастровим номером НОМЕР_6; ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1610 га з кадастровим номером НОМЕР_7, земельну ділянку площею 0,1652 га з кадастровим номером НОМЕР_8, земельну ділянку площею 0,1897 га з кадастровим номером НОМЕР_9, земельну ділянку площею 0,2154 га з кадастровим номером НОМЕР_10, земельну ділянку площею 0,2502 га з кадастровим номером НОМЕР_11, земельну ділянку площею 0,2618 га з кадастровим номером НОМЕР_12, земельну ділянку площею 0,3170 га з кадастровим номером НОМЕР_13; ОСОБА_5 - земельну ділянку площею 0,2151 га з кадастровим номером НОМЕР_14; ОСОБА_6 - земельну ділянку площею 0,1940 га з кадастровим номером НОМЕР_15; ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,1915 га з кадастровим номером НОМЕР_16; ОСОБА_10 - земельну ділянку площею 1 га з кадастровим номером НОМЕР_17; ОСОБА_11 - земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером НОМЕР_18 загальною вартістю 23 265 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації від 08 липня 2009 року був затверджений проект землеустрою щодо відведення у власність громадян земельних ділянок загальною площею 5,5000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району. Земельні ділянки розташовуються в межах прибережної захисної смуги Канівського водосховища річки Дніпро. Передача таких земельних ділянок у власність позивачів для ведення особистого селянського господарства суперечить ст. 59 та ст. 60 ЗК України. Крім того, розпорядження землями водного фонду відносилось до повноважень Київської обласної державної адміністрації, а не Бориспільської районної державної адміністрації.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2018 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області відмовлено.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Київської області просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурорзазначає, що суд не перевірив та не встановив, з якого саме моменту Київська обласна державна адміністрація як позивач у справі довідалася або могла довідатися про порушення права на землі водного фонду. Суд невірно застосував строк позовної давності до спірних відносин, що обмежило право Київської обласної державної адміністрації на судовий захист порушених інтересів. Управління культури та туризму не здійснює повноваження з перевірки законності надання у власність земельних ділянок, не з'ясовує їх категорію за цільовим призначенням, а лише здійснює охорону культурної спадщини та вирішення пов'язаних з цим питань, що не має жодного відношення до встановлення факту правомірності набуття у власність земельних ділянок. Моментом, з якого рахується позовна давність, є саме факт обізнаності Київської обласної державної адміністрації, а не її структурних підрозділів чи інших органів чи установ. Київська обласна державна адміністрація не брала участі у вирішенні питання щодо вилучення земель водного фонду та затвердженні проектів землеустрою, а тому об'єктивно не знала і не могла знати про порушення норм земельного та водного законодавства, а дізналася лише після звернення прокурора до суду з даним позовом. Звернення прокурора до суду в даних спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільного значущого питання про повернення державі незаконно наданих у власність земельних ділянок водного фонду. Таким чином, не порушується баланс державних і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини, а прокурор обрав вірний спосіб захисту інтересів держави.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 зазначає, що державі і утвореним нею органам, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу виникнення цього порушення. Прокурором не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження приналежності спірних земельних ділянок до категорії земель водного фонду, а відтак, й порушення порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам на підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_8 зазначає, що прокурор пропустив строк позовної давності при зверненні до суду. Визнання недійсним розпорядження та державних актів, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння через 7 років після проведення приватизації земельних ділянок буде ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, нівелюватиме юридичну визначеність та остаточність спірних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_9 зазначає, що держава в особі уповноважених органів довідалася або могла довідатися про порушення інтересів держави під час виготовлення, погодження та затвердження проекту землеустрою, підписання та реєстрацію оскаржуваних державних актів про право власності на земельні ділянки ще у 2009 році. Земельні ділянки були надані у власність громадян без порушення порядку їх відведення та у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення,виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що розпорядженням Бориспільської РДА №2270 від 8 липня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність громадян земельних ділянок загальною площею 5,5000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району. Зокрема, у власність ОСОБА_10 передавалась земельна ділянка площею 1,0 га, у власність ОСОБА_12 - земельна ділянка площею 0,5000 га, у власність ОСОБА_13 та ОСОБА_11 - земельні ділянки площею по 2,0000 га(а.с.17-18 т.1, 235-237 т.2).

На підставі зазначеного розпорядження 31 липня 2009 року вказані особи отримали державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_19 - НОМЕР_2.

У такий спосіб ОСОБА_10 набув право власності на земельну ділянку площею 1,0000 га з кадастровим номером НОМЕР_17, ОСОБА_12 - на земельну ділянку площею 0,5000 га з кадастровим номером НОМЕР_20, ОСОБА_13 - на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером НОМЕР_21 та ОСОБА_11 - на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером НОМЕР_22 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району.

Згідно листа в.о. директора КДП «Київгеоінформатика» №01-01/730 від 28 вересня 2015 року та схем накладення земельних ділянок земельні ділянки, приватизовані ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_11, накладались на прибережну водоохоронну смугу Канівського водосховища на р. Дніпро(а.с.19-23, Т.1).

Висновками управління земельних ресурсів у Бориспільському районі Київської області №1744-в, №1771-в, №1769-в, №1770-в та №1772-в від 24 березня 2009 року, висновками відділу містобудування та архітектури Бориспільської РДА №881 та №882 від 27 березня 2009 року, №506 - №509 від 2 березня 2009 року, висновком державної санітарно-епідеміологічної експертизи №05.03.02-07/18558 від 1 квітня 2009 року, висновком Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області №12/5-201 від 5 травня 2009 року та висновком Дніпровського басейнового управління водних ресурсів №ІС/8-703 від 11 червня 2009 року був погоджений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_11 (а.с.189-190, Т.1, а.с.175, 177-181, 183, 185-188, 195-196, 238-240, Т.2).

25 серпня 2009 року за договорами купівлі-продажу ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відчужили приватизовані ними земельні ділянки у власність ОСОБА_4 Після цього земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером НОМЕР_21 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Сошниківськоїсільської ради Бориспільського району, ОСОБА_4 поділила на 9 земельних ділянок: площею 0,3170 га з кадастровим номером НОМЕР_13, площею 0,2618 га з кадастровим номером НОМЕР_12, площею 0,2502 га з кадастровим номером НОМЕР_11, площею 0,2151 га з кадастровим номером НОМЕР_14, площею 0,2154 га з кадастровим номером НОМЕР_10, площею 0,1940 га з кадастровим номером НОМЕР_15, площею 0,1915 га з кадастровим номером НОМЕР_16, площею 0,1897 га з кадастровим номером НОМЕР_9 та площею 0,1652 га з кадастровим номером НОМЕР_8 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району.

ОСОБА_4 також поділила на 3 земельні ділянки земельну ділянку площею 0,5000 га з кадастровим номером НОМЕР_20 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району: площею 0,1735 га з кадастровим номером НОМЕР_6, площею 0,1655 га з кадастровим номером НОМЕР_5 та площею 0,1610 га з кадастровим номером НОМЕР_7 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с.83-122, 123-144, Т.2).

29 жовтня 2009 року ОСОБА_4 отримала державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_3 - НОМЕР_4 (а.с.9-20, 52-63, Т.3).

23 липня 2015 року за договором купівлі-продажуОСОБА_4 відчужила у власність ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,1655 га з кадастровим номером НОМЕР_5 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с.103, Т.3).

29 липня 2016 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 відчужила у власність ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,1735 га з кадастровим номером НОМЕР_6 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с.77, Т.3).

18 травня 2017 року за договорами купівлі-продажу ОСОБА_4 відчужила у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 земельні ділянки площею 0,1940 га з кадастровим номером НОМЕР_15 та площею 0,1915 га з кадастровим номером НОМЕР_16 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с.102, 104, Т.3).

26 травня 2017 року за договором купівлі-продажуОСОБА_4 відчужила у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,2151 га з кадастровим номером НОМЕР_14 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с.68, Т.3).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки був погоджений структурним підрозділом Київської обласної державної адміністрації, а тому остання знала про приватизацію відповідачами земельних ділянок ще в день прийняття оскаржуваного розпорядження та видачі державних актів на право власності на земельні ділянки. Підстави набуття відповідачами права власності на земельні ділянки не припинені, не скасовані та не визнані недійсними. Відтак, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 є власниками об'єктів нерухомого майна. Держава в особі Київської ОДА не є ані власником, ані володільцем спірних земельних ділянок. Перший заступник прокурора Київської області не має жодного права вимагати витребування земельних ділянок з законного володіння відповідачів.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 173 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць. Проекти землеустрою щодо зміни меж населених пунктів розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмірі та мета її використання.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідна рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Згідно п. 12 Перехідних положень до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 59, ч. 1-ч.2 ст. 61 ЗК України громадянам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування могли безоплатно передаватись у власність лише замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Прибережні захисні смуги були природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. В межах таких смуг категорично заборонялось садівництво, городництво та будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометриних та лінійних).

Відповідно до ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів.

Відповідно до вимог ст. 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним розпорядження та державних актів, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, прокурор вказує на те, що Бориспільська районна державна адміністрація Київської області не мала права розпоряджатися земельними ділянками, оскільки вони відносилися до земель водного фонду. Повноваженнями розпоряджатися землями вказаної категорії наділена Київська обласна державна адміністрація.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 122 ЗК України районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Відповідно до ст. 17 ЗК України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; б) участь у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних(республіканських) програм з питань використання та охорони земель; в) координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель; г) підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб у межах, визначених цим Кодексом; д) підготовка висновків щодо встановлення та зміни меж сіл, селищ, районів, районів у містах та міст; е) здійснення контролю за використанням коштів, що надходять у порядку відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, пов'язаних із вилученням (викупом) земельних ділянок; є) координація діяльності державних органів земельних ресурсів; ж) вирішення інших питань у галузі земельнихвідносин відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю.Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними.

Відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»місцеві державні адміністрації в межах, визначенихКонституцієюі законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль завикористанням та охороною земель, лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів.

Судом встановлено, що земельні ділянки, які були виділені у власність відповідачам ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, належали до земель водного фонду. Вказана обставина підтверджується наявними у матеріалах справи листом в.о. директора КДП «Київгеоінформатика» від 28 вересня 2015 року та схемами накладення земельних ділянок, згідно яких передані у власність відповідачам земельні ділянки накладалися на прибережну водоохоронну смугу Канівського водосховища на р. Дніпро. Отже, відповідач Бориспільська районна державна адміністрація Київської області не мала права розпоряджатися земельними ділянками та передавати їх у власність вищезазначеним особам.

Разом з тим, під час розгляду справи відповідачіОСОБА_8,ОСОБА_5 заявили про застосування судом строку позовної давності (а.с.115, Т.1, а.с.65, Т.3).

Відповідно до вимог статей 256, 257, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

За змістом ст. 261 ЦК України визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Згідно вимог ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частинами третьою, четвертою та п'ятою статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-2070цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 та від 19 квітня 2017 року у справі №6-2376цс16.

Так, судом встановлено, що право Київської обласної державної адміністрації було порушено у зв'язку з прийняттям Бориспільською районною державною адміністрацієюрозпорядження №2270 від 08 липня 2009 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність громадян земельних ділянок загальною площею 5,5000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району.

Разом з тим, прокурор звернувся з даним позовом в інтересах Київської обласної державної адміністрації, до повноважень якої належить контроль за діяльністю районних державних адміністрацій. Таким чином, у разі належного здійснення своїх повноважень Київська обласна державна адміністрація могла дізнатися про порушення своїх прав ще у липні 2009 року, оскільки вона є органом виконавчої влади і в силу наданих їй повноважень на неї покладено обов'язок спрямовувати діяльність районних державних адміністрацій та здійснювати контроль за їх діяльністю.

Крім того, у матеріалах справи міститься висновок від 06 квітня 2009 року, наданийУправлінням культури і туризму, яке є структурним підрозділом Київської обласної державної адміністрації, про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 5,5000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району у власність ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 (а.с.201, Т.2).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що Київська обласна державна адміністрація не тільки мала можливість дізнатися про порушення під час виділення земельних ділянок відповідачам, а й знала про такі порушення з моменту погодження її структурним підрозділом проекту землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок. При цьому, повноваження структурного підрозділу Київської обласної державної адміністрації не мають значення для обізнаності позивача про порушення прав держави, а, отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що при зверненні до суду з позовом про визнання недійсними розпорядження, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок прокурором пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

До суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_15 подав клопотання про закриття апеляційного провадження, в якому вказує на те, що першим заступником прокурора міста Києва не зазначено причин неможливості позивачем самостійно продовжувати здійснювати захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів у судовому порядку та відповідно наявності встановлених статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» підстав для застосування прокуратурою представницьких повноважень.

Однак, зазначене клопотання підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Статтею 36-1 Закону України «Пропрокуратуру» та ч. 4 ст. 56 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 57 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, у силу вимог вказаних норм закону прокурор наділений правом представництва в суді законних інтересів держави, у тому числі і в суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання представника відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_15 про закриття апеляційного провадження залишити без задоволення.

Апеляційну скаргупершого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.

РішенняБориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено20 грудня 2018 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.