Справа № 127/2928/18
Провадження № 22-ц/772/1461/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Прокопчук А. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 рокуСправа № 127/2928/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Зайцева А.Ю., Якименко М.М., секретар - Кирилюк Л.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Прокопчук А.В. у залі Вінницького міського суду, повний текст рішення складено 23 травня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання батька,

встановив:

В лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання батька, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 аліменти на його утримання в розмірі 1/3 частини зі всіх видів його доходу щомісячно, починаючи з дати подання позову і до його смерті.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивував тим, що йому вісімдесят два роки, проживає з колишньою дружиною ОСОБА_5 з якою він розлучений, єдиним його доходом є пенсія за віком у розмірі 1 500 грн.

29 листопада 1976 року ОСОБА_6 було усиновлено ОСОБА_3 з присвоєнням йому прізвища ІНФОРМАЦІЯ_1 та по батькові ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач не надає належного догляду та матеріальної допомоги батьку, який є хворою людиною, потребує постійного лікування, на що необхідно чимало коштів. Крім того, позивач є інвалідом другої групи, в результаті чого йому необхідно проходити індивідуальну програму реабілітації інвалідів. За таких складних життєвих обставин, знаходячись на межі бідності та не отримавши від сина жодної підтримки на прохання про надання допомоги, ОСОБА_3 змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання батька - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17.05.2018 повністю та ухвалити нове рішення, яким вимоги його позову задовольнити в повному об'ємі.

Вимоги скарги мотивує тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції не враховано факт непрацездатності відповідача, який є особою похилого віку з інвалідністю другої групи за загальним захворюванням. Витрати відповідача на операцію є одноразові і не забезпечує потребу в лікуванні на майбутнє. Комунальні послуги, які оплачує відповідач є незначними, так як позивач має право на субсидію. Не можна брати до уваги розмір прожиткового мінімуму при вирішенні даного спору, так як для інваліда другої групи він не є занадто великим розміром. Витрачання коштів на лотереї - це бажання виграти певну суму коштів для свого утримання, а купування книг - бажання їх читати та відкривати для себе щось нове. Стягнення аліментів з відповідача не є підставою для звільнення його від обов'язку надавати допомогу позивачу. Існування ще трьох дітей у позивача не обмежує позивача у зверненні до суду з позовом лише до одного із них.

На адресу суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу в якому він погоджується з мотивами прийнятого рішення та зазначає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2018 року є законним та обґрунтованим, ухваленим без порушень норм процесуального та матеріального права.

Колегія суддів відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не було доведено факт того, що позивач потребує матеріальної допомоги від сина, і з таким висновком колегія суддів погоджується.

Згідно ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Беззаперечним фактом є те, що позивач є непрацездатною особою, що судом першої інстанції було встановлено.

Однак, для вирішення даного спору слід встановити, чи позивач відноситься до осіб, які потребують матеріальної допомоги.

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Вказана обставина в ході судового розгляду має бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17, в якій вирішувалось питання про наявність підстав для утримання непрацездатних осіб.

Судами встановлено наступне.

У відповіді Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці від 16.02.2018 року вказано, що ОСОБА_3 перебуває на обліку в управлінні пенсійного фонду з 06.09.1997 року та отримує пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 1759,86 грн. (а.с. 10, 38-39).

На момент подачі позову прожитковий мінімум для непрацездатних осіб складав 1373 грн, а на момент розгляду справи по суті та ухвалення судового рішення прожитковий мінімум для непрацездатних складав 1435 грн.(відповідно до Закону України від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік»).

Отже, розмір пенсії становить значно більший, ніж розмір прожиткового мінімуму для цієї категорії осіб.

Крім вказаного, колегія суддів звертає увагу на те, що необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.

Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно з діючим законодавством, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою, а тому суд при ухваленні рішення повинен був звернути увагу на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Судом першої інстанції також було встановлено, що відповідач, який є сином позивача, сплачує комунальні послуги по особовому рахунку квартири, в якій проживає позивач разом із матір'ю, відповідач сплачував за ліки під час госпіталізації позивача для оперативного втручання.

Враховуючи вищезазначені обставини, позивач не може вважатись непрацездатною особою, яка потребує матеріальної допомоги.

Слід зазначити, що обставини, яким відповідач обґрунтовував свої заперечення проти позову, фактично, були визнані позивачем, що відображено в апеляційній скарзі. Зокрема, не заперечує факт сплати відповідачем комунальних послуг, сплати за ліки під час його стаціонарного лікування, про купування лотерей, платних акцій та книг. При цьому позивач пояснював з якою метою він купував лотереї та приймав участь в платних акціях, пояснював про незначний розмір комунальних послуг в зв'язку з наявністю субсидії, про те, що плата за ліки була одноразовою, і цей факт не може вплинути на подальше його лікування, яке йому необхідне.

Колегія суддів критично ставиться до таких пояснень, оскільки, позивач не довів факт необхідності подальшого його лікування, зокрема, позивач не зазначив, яке саме йому лікування потрібно, скільки коштує його подальше лікування, тощо.

Надана позивачем індивідуальна карта реабілітації інваліда, на яку посилається позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги, це карта, яка надається інваліду певної групи при отриманні ним інвалідності для його подальшої реабілітації, а не лікування.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про те, що позивач не потребує матеріальної допомоги.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі встановив всі обставини у справі необхідні для ухвалення рішення, та правильно застосував норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий : Т.Б.Сало

Судді: М.М.Якименко

А.Ю.Зайцев

Згідно з оригіналом:

Суддя: Т.Б.Сало