ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 638/12135/16-ц

провадження № 22-ц/818/946/18

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного провадження в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення порядку володіння та користування спільним майном за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі її представника - ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2018 року (в складі судді Подус Г.С.),

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення порядку володіння та користування спільним майном, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, яким виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 15,7 кв. м. та балкон площею 3,0 кв.м., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 три житлові кімнати площею 11,6 кв. м., 13,0 кв. м. та 16,3 кв.м. та балкони площею 2,4 кв.м. Коридор площею 13,0 кв.м., кухню площею7,0 кв.м., вбиральню площею 1,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м., вбудовану шафу площею 0,6 кв. м., комори площею 1,7 кв.м. та 4,4 кв.м. залишити у спільному користуванні сторін; вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

Позов мотивований тим, що позивачу та відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить АДРЕСА_1. Згідно з технічним паспортом на квартиру, спірна квартира є чотирикімнатною, загальною площею 88,7 кв. м., житловою площею 56,6 кв. м.

З 13.11.2014 року ОСОБА_3 зареєструвалась своє місце проживання у спірній квартирі.

Після переїзду сім'ї ОСОБА_3 в квартиру на родину позивача здійснюється тиск, відповідачі не дозволяють користуватись йому своєю власністю, в квартирі постійно відбуваються сварки. В добровільному порядку відповідачі не погоджуються встановити порядок користування спільним майном. На теперішній час ОСОБА_1 не має можливості потрапити до спірної квартири, тому просить вселити його у вказану квартиру.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги, просить суд слухати справу без його участі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином та своєчасно.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення порядку володіння та користування спільним майном - задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, яким виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 15,7 кв. м. та балкон площею 3,0 кв.м., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 три житлові кімнати площею 11,6 кв. м., 13,0 кв. м. та 16,3 кв.м. та балкони площею 2,4 кв.м. Коридор площею 13,0 кв.м., кухню площею7,0 кв.м., вбиральню площею 1,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м., вбудовану шафу площею 0,6 кв. м., комори площею 1,7 кв.м. та 4,4 кв.м. залишено у спільному користуванні сторін.

Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1356,01 грн.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в порушення вимог закону, позивачем не надано належних доказів своїх позовних вимог, а судом першої інстанції не вмотивовано, на яких підставах задоволено позовні вимоги позивача, які ущемляють права відповідачів-співласників житла та їх малолітніх дітей, які проживають та зареєстровані у вказаній квартирі.

30 серпня 2018 року на вищевказану апеляційну скаргу надійшов відзив представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5, в якому вона вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою, висновків суду першої інстанції не спростовує, тому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 369 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що сторони є співвласниками квартири, право власності є непорушним, ОСОБА_1 має право проживати в спірному помешканні на рівні з іншими співвласниками, має право на користування даним помешканням та вільного безперешкодного доступу до спірної квартири, та вселення ОСОБА_2 до спірної квартири є заходом, що усуне перешкоди в здійснені ним права власності, які чинять ОСОБА_2 та ОСОБА_3

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про власності на житло, виданого 02.04.1999 року Центром (відділ) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської області, реєстраційний номер № 1-99-182676, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1.

Дана інформація також підтверджується довідкою Комунального підприємства «Харківське міське бюро інвентаризації» від 20.10.2015 року № 2072305, крім того з довідки вбачається, що частка кожного з власників складає 1/4.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.12.2015 року 5/24 частини квартири належних ОСОБА_6 перейшли у власність ОСОБА_3

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.12.2015 року 1/24 частини квартири належних ОСОБА_6 перейшли у власність ОСОБА_2

Таким чином, частки власників квартири АДРЕСА_1 складають: ОСОБА_1 - 1/4, ОСОБА_2 - 7/24, ОСОБА_3 - 11/24.

Згідно з технічним паспортом на квартиру, виготовленим 16.10.2015 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро інвентаризації», квартира АДРЕСА_1 складається з 4 кімнат, загальною площею 88,7 кв. м., житловою площею 56,6 кв. м., обладнана 3 балконами.

Як вбачається із довідки з місця проживання, виданої КП «Жилкомсервіс», дільниця №9 від 26.04.2016 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано: ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Окрім того, згідно статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи, що спірні правовідносини не стосуються поділу чи виділу майна для припинення права спільної сумісної власності і такий правовий режим щодо майна зберігається, а також згідно з планом розташування приміщень (кімнат) квартири, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно визначення порядку користування квартирою та виділу позивачу в особисте користування одну ізольовану кімнату площею 15,7 кв. м. та балкон площею 3,0 кв.м., при цьому інші кімнати площею 11,6 кв.м., 13,0 кв.м. та 16,3 кв. м., а також два балкони площею 2,4 кв.м. кожний надаються у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3, залишивши всі інші допоміжні приміщення у спільному користуванні.

Доводи апелянта стосовно того, що рішенням суду порушений фактичний порядок користування квартирою колегією суддів не приймаються, оскільки із матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований в спірній квартирі з 17.03.1998 року, ОСОБА_2 - з 15.01.1982 року, а ОСОБА_3 - з 13.11.2014 року. (а.с.9).

Крім того, згідно копії паспорту ОСОБА_3, вона 05.11.2014 року була знята з реєстрації у м. Маріуполі (а.с.53 зв.). Позивач наполягав на тому, що він з часу реєстрації постійно проживає в спірній квартирі та користується зазначеною кімнатою.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 4 квітня 2018 року у справі № 61-3994св18 щодо можливості відходу в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За наведеного, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі її представника - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

О.Ю. Тичкова