ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2489/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О. з секретарем судового засідання Расуловою А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

представник позивача: ОСОБА_4

представник відповідача: ОСОБА_5

представники третьої особи: Кулініч І.О., Касянчук М.В.

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 р. ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2, позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3, відповідач) про позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_8.

Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та 06.02.2011 зачали дитину. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_8. Відповідач покинув позивача ще до народження дитини, свою дочку він не визнав і не забирав позивача з дитиною з пологового будинку, хоча його повідомляли про народження дитини. У 2012 р. позивач змушена була подати позов про встановлення батьківства та стягнення аліментів. 24.12.2013 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким визнав відповідача батьком ОСОБА_8. Впродовж усього часу відповідач не цікавився долею своєї дитини і бачив її лише один раз, коли проводилась генетична експертиза. Призначені судом аліменти він сплачував частково, а тому на даний час існує велика заборгованість по сплаті аліментів.

У відзиві представник відповідача виклала заперечення на позов, у яких послалась на такі обставини.

Сторони ніколи не проживали однією сім'єю, і між ними ніколи не існувало близьких стосунків. Відповідач перебував і перебуває у шлюбі, про що позивачу було добре відомо, оскільки вони працювали на одному підприємстві. Відповідач єдиний раз зустрівся з позивачем і провів вечір у санаторії у м. Трускавці. Після повернення з санаторію відповідач також не спілкувався з позивачем і навіть не мав її телефонного номеру, оскільки їх нічого не поєднувало, жодних намірів продовжувати зустрічі у нього не було. Через деякий час позивач звільнилась з роботи, а приблизно наприкінці листопада відповідач з невідомого номера отримав СМС-повідомлення про те, що у нього народилася дитина, однак він сприйняв це повідомлення як помилку або дурний жарт. Через 3-4 тижні після цього він став отримувати СМС-повідомлення з вимогою сплачувати аліменти на дитину в розмірі 1 тис. дол. США. Потім відповідач дізнався, що СМС-повідомлення йому надсилає позивач. В переписку він не вступав, і через деякий час надходження СМС припинилося. У травні 2012 р. відповідачу стало відомо про подачу позивачем позову до суду про встановлення батьківства та стягнення аліментів. Однак окрім вищевказаних СМС-повідомлень позивач жодного разу не спілкувалась і навіть не намагалась спілкуватись з відповідачем. Єдиний раз, коли сторони зустрілися після проведеного в Трускавці спільного вечора, була зустріч у приміщенні, де проводилась експертиза по справі про встановлення батьківства. Рішенням суду відповідач визнаний батьком дитини та з нього стягнуті аліменти в розмірі ? частки його доходів. Відповідач належним чином виконує рішення про стягнення аліментів, сплачуючи визначену судом і навіть більшу суму своєчасно і без зволікання. Відтак наданий позивачем розрахунок заборгованості за аліментами не відповідає дійсності і таким чином позивачем штучно створюються умови для безпідставного застосування до відповідача примусових заходів, створення на нього тиску та порушення його права на справедливе, законне та об'єктивне здійснення виконавчого провадження. Таким чином відповідач в міру своїх сил і можливостей виконує свої батьківські обов'язки щодо дочки, а тому передбачених законом підстав для позбавлення його батьківських прав немає.

Заперечення проти аргументів відповідача позивач виклала у відповіді на відзив пославшись на такі обставини: з відзиву вбачається, що відповідач навіть не знає точної дати народження дитини; заборгованість за аліментами існує і існувала завжди та жодного разу не була вчасно сплачена і до того ж аліменти стягуються лише із заробітної плати відповідача, а не його реального доходу; сплата аліментів це не головне, оскільки батько ухиляється від виховання дитини; доводи відповідача про єдину випадкову зустріч сторін і вимогу сплати аліментів в розмірі 1 тис. дол. США є абсурдними і не відповідають фактичним обставинам; повідомлення про народження доньки відповідачу направила не позивач, а хресна матір дитини в день її народження 30.11.2011.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали пославшись на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково позивач пояснила, що дитина, якій зараз 6 років, взагалі не знає свого батька, а відтак позбавлення відповідача батьківських прав є лише констатацією цього факту, і до того ж таке рішення захистить дитину від психологічної травми майбутньому.

Відповідач, явку якого в судове засідання суд визнав обов'язковою, не заперечував, що з моменту народження з дитиною не спілкувався і бачив її лише один раз під час проведення генетичної експертизи. Водночас відповідач пояснив, що впродовж багатьох років він живе в такому режимі, коли вдома буває лише уночі і то не часто, оскільки по роду діяльності (його фірма займається проектуванням і будівництвом) постійно виїжджає у тривалі відрядження. У шлюбі він виховує ще двох дітей, з якими також не має можливості повноцінно спілкуватися. Окрім того внаслідок свого життєвого досвіду він розуміє, що маленька дитина більше потребує матері і знаходиться під її впливом, але коли дочка підросте, і у нього з'явиться більше часу, він зможе з нею спілкуватися. До того ж така ситуація була і в його дитинстві: його батько став з ним спілкуватися лише у підлітковому віці. Аліменти з нього утримуються бухгалтерією за місцем роботи, але коли він дізнався про існування заборгованості, отримав на роботі позику і перерахував позивачу одразу 32 тис. грн. До подачі позову ніякої інформації про дитину він не мав, і позивач не повідомляла його, що її не влаштовує така ситуація, а про місце їх проживання він дізнався лише з позовної заяви. У нього виникали і виникають думки щодо необхідності зустрічей з дитиною, проте з огляду на ситуацію, яка склалась, і стосунки з позивачем, йому для цього необхідно морально підготуватися. Також він прийняв рішення, що якщо на даний час поки що не зможе зустрічатися з дитиною, то буде надсилати їй подарунки до днів народження та свят.

Відповідач заявив про невизнання позову аргументуючи свою позицію тим, що позбавлення його батьківських прав не відповідає інтересам дитини, оскільки таким чином дитина буде позбавлена можливості мати не лише матір, а і батька.

Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надав до суду висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_8 (а.с. 84-85).

Заслухавши учасників справи та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 народилася дочка ОСОБА_8 (а.с. 5)

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.12.2013 ОСОБА_3 визнано батьком ОСОБА_8, та з нього стягнуті аліменти на утримання дитина в розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 24.04.2012, до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 7-9).

Доказів, які б підтверджували, що сторони проживали однією сім'єю і відповідач знав про вагітність позивача та визнавав зачату дитину своєю, суду не надано, а доводи позивача про те, що відповідач ввів її в оману щодо фактичного припинення шлюбних стосунків з офіційною дружиною та обіцяв на ній одружитися суд відкидає, оскільки вказане питання знаходиться поза межами правового регулювання.

Водночас сторони визнали, що будь-які стосунки і спілкування між ними були припинені ще до народження дитини, відповідач не визнавав дитину своєю дочкою, з пологового будинку її з матір'ю не забирав і разом вони не проживали.

З моменту народження дитина проживає з матір'ю, на даний час вони мешкають у належній позивачу квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 33).

Відповідач, будучи одруженим, проживає зі своєю сім'єю за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до положень статей 150, 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідач визнав, що з моменту народження він бачив дочку лише один раз, під час відібрання зразків для проведення генетичної експертизи, і жодної участі у її вихованні він не приймає, а всю необхідну турботу і піклування ОСОБА_8 надає мати.

Вказана обставина також доводяться даними, які містяться у довідці дошкільного навчального закладу № 445 (а.с. 32) та в акті обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, складеного спеціалістами Служби у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації (а.с. 95).

На підтвердження доводів про те, що відповідач не приймає участі в матеріальному утриманні дитини позивачем надано розрахунок заборгованості за аліментами, відповідно до якого станом на 29.01.2018 заборгованість відповідача становить 77 080,44 грн. (а.с. 30-31).

Проте вказаний розрахунок спростовується наданими відповідачем відомостями Пенсійного фонду України, довідкою ТОВ «ІВС Груп», платіжними дорученнями за період з грудня 2015 р. по січень 2018 р. та таблицею (а.с. 45-49, 50-75, 76-77, 78-79, 80-81), які доводять, що у вказаний період підприємством, на якому працює відповідач, щомісяця, за певними виключеннями, здійснювалось перерахування аліментів на картковий рахунок позивача і до того ж у сумах, які перевищують визначений судом розмір аліментів.

В суді позивач також визнала, що аліменти отримує, хоча і стверджує, що вони надходять на її рахунок не кожного місяця.

Позивач також стверджує, що фактичні доходи відповідача значно перевищують його офіційну заробітну плату, проте жодних доказів на підтвердження цієї обставини суду не надано. До того ж позивач не позбавлена права звернутися з відповідною заявою до органу державної виконавчої служби, який зобов'язаний встановити усі джерела доходів платника аліментів.

Стаття 164 Сімейного Кодексу України визначає підстави, при існуванні яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав. До таких підстав законодавець, зокрема, відніс відмову батьків забрати дитину з пологового будинку без поважної причини та ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

У позовній заяві міститься посилання на те, що відповідач не забрав позивача з дитиною з пологового будинку, проте з огляду на стосунки сторін та встановлені обставини зачаття і народження дитини суд не вбачає підстав для визнання вказаної обставини такою, що може бути покладена в обґрунтування рішення про позбавлення відповідача батьківських прав.

Виходячи зі змісту статті 164 Сімейного Кодексу України в сукупності з іншими нормами сімейного законодавства позбавлення батьківських прав з підстав ухилення від виконання обов'язків по вихованню дитини є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

30.01.2018 Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування ухвалила висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_8 взявши до уваги пояснення позивача про те, що з моменту народження батько не бере участі у вихованні, розвитку та утриманні дитини, не визнавав її своєю дочкою і не виконує рішення суду про стягнення аліментів (а.с. 93-94).

Однак суд вважає, що вказаний висновок неможливо покласти в обґрунтування рішення, оскільки переконливих даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, і давали б підстави застосувати до нього такий крайній захід впливу як позбавлення батьківських прав, судом не отримано.

За результатами оцінки наданих сторонами доказів і їх особистих пояснень в судовому засіданні суд дійшов висновку, що відсутність спілкування батька з дочкою і неприйняття ним участі її вихованні викликано кількома причинами, основною з яких є ворожі відносини, які склалися між сторонами на ґрунті взаємних образ і звинувачень, а саме: образи позивача на відповідача за його небажання жити з нею однією сім'єю та образи відповідача на позивача за те, що про народження у нього позашлюбної дитини стало відомо його офіційній сім'ї.

Підтвердженням вказаної обставини є висловлювання позивача в судовому засіданні щодо непорядної поведінки відповідача по відношенню до неї та викладення у позовній заяві обставини, які не відповідають дійсності і не знайшли свого підтвердження в суді, зокрема щодо несплати відповідачем аліментів на утримання дитини.

Фактів вчинення позивачем перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною судом не встановлено, водночас і доказів, які б свідчили про те, що позивач повідомляла відповідача про своє місце проживання і будь-яким чином сприяла спілкуванню батька з дочкою, суду не надано.

Однак визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини.

Так, відповідно до положень статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувати вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 153 цього Кодексу передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р.

Стаття 18 Декларації проголошує, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини, а найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини у низці своїх рішень (зокрема у справах «Хокканен проти Фінляндії», «Фуска проти Румунії») наголосив, що при визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, та забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

З огляду на встановлені обставини в сукупності з поясненнями відповідача, який заявив, що він не відмовляється від дитини і з часом почне спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, суд дійшов до переконання, що позбавлення відповідача батьківських прав на даний час не відповідає інтересам малолітньої дочки сторін, усвідомлення якою негативної інформації про батька може в майбутньому стати фактором, що травмує її психіку, і негативно вплинути на розвиток її як особистості.

Враховуючи наведене суд відмовляє у позові у зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав по відношенню до малолітньої дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя:

Повне рішення складене 30.08.2018.