Справа № 345/1142/17
Провадження № 22-ц/779/989/2018
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Малєєва А.Ю., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представників ОСОБА_3: ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене головуючим суддею Миговичем О.М. 05 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 із позовом, в якому просила визнати недостовірною та такою, що принижує її честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації інформацію «про здійснення викрадення ОСОБА_8», поширену ОСОБА_6 усно та в письмовій заяві від 19.11.2014 на ім'я начальника Калуського УМВУ МВС і позовній заяві від 15.06.2015, зобов'язавши відповідача спростувати зазначені відомості шляхом направлення відповідних листів у Калуський ВП ГУНП в Івано-Франківській області та Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області та стягнути з ОСОБА_6 в її користь 7 000 грн моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17.06.2015 ОСОБА_6 звернулася до Калуського міськрайонного суду з позовом про визнання недійним заповіту, складеного ОСОБА_8 в користь доньки позивача ОСОБА_9. В тексті позовної заяви ОСОБА_6 зазначила, що «фактично відбулось викрадення чоловіка з місця його проживання». Позивач вказала, що відповідач і надалі продовжує стверджувати, що ОСОБА_3 і члени її родини викрали її чоловіка, дядька позивача, тобто розповсюджує недостовірну негативну інформацію щодо неї і її родини, чим порушує її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 05 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Апелянт вказала, що позивач не брала участь у судових засіданнях та не подавала доказів на підтвердження достовірності поширеної нею інформації. Крім того, в судовому засіданні було допитано 18 свідків, які ствердили, що інформація про викрадення відповідачем ОСОБА_8 є недостовірною. ОСОБА_3 зазначила, що окрім усного поширення відповідачем неправдивої інформації, ОСОБА_6 поширила її письмово у своїй заяві на ім'я начальника Калуського УМВС від 19.11.2014 і позовній заяві від 15.06.2015. Також, на думку апелянта, неправдиву інформацію повторила для журналістів телеканалів «Інтер» та «СТБ» лікар-психіатр Районної лікарні Калуської районної ради. Апелянт стверджує, що відповідні журналістські матеріали залишилися поза увагою суду. ОСОБА_10 зазначає, що неправдива інформація набула розголосу за місцем її роботи та за місцем роботи покійного ОСОБА_8, а також відома сусідам. Вказане, вважає апелянт, доводить факт поширення відповідачем стосовно неї інформації, що не відповідає дійсності. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, зокрема, не прийнято процесуальне рішення за заявленим клопотанням про долучення доказів. Посилаючись на вищенаведене, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В засіданні апеляційного суду представники ОСОБА_10 апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених у ній. Вважаючи оскаржене рішення незаконним, просили його скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача доводи апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення зважаючи на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.06.2015 відповідач ОСОБА_6 звернулася до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом про визнання недійним заповіту, складеного ОСОБА_8 в користь доньки позивачки ОСОБА_9. В тексті позовної заяви від імені ОСОБА_6 зазначається, що «фактично відбулось викрадення чоловіка з місця його проживання» (а.с.8-12).

В копії письмової заяви ОСОБА_6 від 19.11.2014 на ім'я начальника Калуського УМВУМВС зазначено, що позивачка ОСОБА_3 та члени її родини, використавши тяжкий стан ОСОБА_8, викрали його та утримують його у себе (а.с.13-14).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вказана у скарзі інформація є оціночним судженням поведінки позивача з боку відповідача, а тому вказані в позові висловлювання спростуванню не підлягають.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може.

Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом статті 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

У п. 15, 18 та 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз'яснено, що при розгляді зазначеної категорії спорів суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 12 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639 цс 17.

28 березня 2013 року у справі «Бородянський проти Росії» Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

За таких обставин, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті позовних вимог, на зазначені положення закону, роз'яснення, викладені у постанові Пленуму, а також практику ЄСПЛ, уваги не звернув, залишивши поза увагою, що інформація, на яку посилається позивач як на таку, що принижує її честь і гідність з урахуванням вищенаведеного не може вважатися оціночним судженням. Крім того, саме про факт викрадення ОСОБА_11 зазначила в позовній заяві та у зверненні до органів правопорядку, і дійсність таких її тверджень може бути перевірена.

Разом з тим, із роз'яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Аналогічна позиція висловлена Конституційним Судом України у рішенні від 10.04.2003 року №8-рп/2003, який зробив висновок, що звернення громадян, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом Цивільного кодексу України не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи.

Таким чином, відомості викладені відповідачем у заяві на ім'я начальника Калуського УМВС МВС не можуть вважатися відомостями, які порочать честь і гідність позивача, оскільки звертаючись до правоохоронних органів відповідач просила «розібратися в ситуації», тобто організувати перевірку вказаних нею обставин, таким чином реалізувавши своє конституційне право. По цій причині вимога позивача про спростування відомостей, викладених у заяві, адресованій начальнику Калуського МВ УМВС, до задоволення не підлягає.

Колегія суддів вважає безпідставною й іншу вимогу ОСОБА_3 - про спростування інформації щодо викрадення нею ОСОБА_8, викладеній у позовній заяві ОСОБА_6, поданій Калуському міськрайонному суду.

Адже, по-перше, із змісту позовної заяви ОСОБА_6, яка зареєстрована у названому суді 17 червня 2015 року, вбачається, що ОСОБА_6 і ОСОБА_12 стверджували, що викрала ОСОБА_8 не ОСОБА_3, а відповідачка за названим позовом, тобто ОСОБА_9, яка є дочкою ОСОБА_3 (копія позовної заяви - а.с.9).

По-друге, інформація, викладена у позовній заяві від 15.06.2015, та яку ОСОБА_3 просить спростувати, стосувалась предмету позову про визнання заповіту недійсним, була досліджена та оцінена судом під час розгляду згаданої цивільної справи. Цієї обставини у засіданні апеляційного суду представники ОСОБА_3 не заперечували. А згідно роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_3 крім названих вище двох позовних вимог про спростування інформації, викладеній у заяві до органу внутрішніх справ та у позовній заяві, адресованій суду, в даній справі додатково вимог про спростування інформації, поширеної в інший спосіб, не заявляла. Це підтвердили в засіданні апеляційного суду її представники. Тому твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги докази, які свідчать про поширення негативної інформації щодо неї телеканалами «Інтер» і «СТБ», є безпідставними.

Вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від встановлення факту поширення недостовірної інформації, тому теж не підлягає задоволенню.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не являється законним і обґрунтованим. Тому воно відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. Рішення Калуського міськрайонного суду від 05 червня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. В задоволені позову ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2018 року.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: А.Ю. Малєєв

Л.В. Ясеновенко