АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року м. Чернівці

Справа №724/290/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Литвинюк І.М., Яремка В.В.

секретар Андрушків С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 6 червня 2018 року, (головуючий у 1-й інстанції Гураль Л.Л.),

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 22 березня 2017 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики грошей в усній формі, на підставі якого передано в борг кошти в сумі 30581 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути до 5.04.2017 року. На підтвердження отримання коштів ОСОБА_2 написав розписку. Крім того, дружина відповідача ОСОБА_3 надала згоду своєму чоловіку на укладення такого договору позики, про що власноруч написала заяву.

Вважає, що з урахуванням вимог ст. 65 Сімейного кодексу України обов'язок щодо погашення позики покладається на подружжя солідарно. Крім того, ОСОБА_3 зазначила в заяві, що у випадку неповернення чоловіком коштів позику зобов'язується повернути вона.

У встановлений строк відповідачі гроші не повернули.

Просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на його користь грошові кошти у розмірі 30581 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ станом на 28.02.2018 року 823852 грн 14 коп.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 6 червня 2018 року позов задоволено частково.

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/794/819/18 Категорія 27

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 22.03.2017 року в сумі 30581 доларів США, що еквівалентно 823852,14 грн 14 коп. на момент звернення з позовом до суду.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4119грн 26 коп.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжитті ухвалою суду від 19 березня 2018 року в частині накладення арешту на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна 28514161, який належить на праві власності ОСОБА_3 відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим в оскаржуваній частині, ухваленим з порушенням норми матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідачі мають солідарно відповідати за договором позики, оскільки на момент його укладення вони перебували у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_3 надала згоду на отримання позики, грошові кошти є спільною власністю подружжя та, відповідно, були використані в інтересах сім'ї.

Крім того, встановлена статтею 60 СК України презумпція спільності права власності майна подружжя не спростована другим з подружжя, на якого покладається тягар доказування обставин, необхідних для її спростування.

Апелянт просить скасувати рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 6 червня 2018 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що наявність згоди дружини на отримання чоловіком позики та обізнаність про його боргові зобов'язання перед ОСОБА_1 не свідчать про те, що кошти, отримані за договором позики, використані в інтересах сім`ї, а тому не створює обов'язку для другого з подружжя відповідати за зобов'язанням.

Однак, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що22 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого останній взяв в борг грошові кошти в сумі 30581 доларів США строком до 5 квітня 2017 року, що підтверджується розпискою від 22.03.2017 року (а.с. 5,77).

Зі змісту вищевказаної розписки вбачається, що дружина ОСОБА_3 надає згоду ОСОБА_2 на отримання грошей в сумі 30581 долар США. У разі неповернення позики в сумі 30581 доларів США ОСОБА_3 зобов'язується повернути кошти ОСОБА_1

Крім того, ОСОБА_3 надала письмову згоду на отримання коштів чоловіком ОСОБА_2 в сумі 30581 долар США та у разі неповернення зобов'язалася повернути ці кошти (а.с. 6, 78).

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17.

За приписами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи те, що позичальником умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконувалися, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про стягнення заборгованості.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про солідарне стягнення боргу за договором позики з обох з подружжя допустив порушення норм матеріального права, виходячи з наступного.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Виходячи із системного аналізу наведених норм права, в контексті встановлених судами обставин справи, для визначення солідарного характеру обов'язку ОСОБА_3 щодо повернення боргу за договором позики з'ясуванню підлягає питання, чи укладено такий договір її чоловіком в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, чч. 1, 5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Під час розгляду справи апеляційним судом позивачем на підтвердження доводів апеляційної скарги надано заяву ОСОБА_3, посвідчену приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Литвинчук О.В., зі змісту якої вбачається, що кошти за договором позики використані подружжям на розвиток сімейного бізнесу та на особисті потреби, а також у випадку неповернення суми позики її чоловіком зобов'язалася повернути кошти.

В обґрунтування неподання до суду першої інстанції зазначеного доказу вказував на неможливість його подання у зв'язку з перебуванням відповідача за кордоном.

Підписуючи наведену заяву, ОСОБА_3 підтвердила, що договір позики від 22 березня 2017 року укладено її чоловіком ОСОБА_2 в інтересах сім'ї, а тому суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відмову у стягненні заборгованості за договором позики солідарно з обох з подружжя.

З урахуванням викладених обставин справи та вимог закону апеляційний вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким позов необхідно задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, із ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід сягнути по 10297 грн 76 коп. витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 6 червня 2018 року скасувати.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 30581 доларів США, що еквівалентно 823852 гривні 14 копійок заборгованості за договором позики від 22 березня 2017 року.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 10297 гривень 76 копійок витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 4 вересня 2018 року.

Головуючий

Судді: