Справа 522/8036/15-ц
Провадження 6/522/1011/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про скасування обмеження права перетину державного кордону, -

ВСТАНОВИВ:

23 травня 2016 року Приморським районним суд м. Одеси у складі головуючого судді Шенцевої О.П. та при секретарі Соболевій О.М., було розглянуто у відкритому судовому засіданні подання державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про заборону боржнику ОСОБА_1 виїзду за кордон.

Судом було встановлено, що державний виконавець Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження виїзду за межі України ОСОБА_1

Зазначене подання обґрунтоване тим, що в провадженні Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області знаходиться виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, грошові кошти у розмірі 585750 гривень, та витрати на судовий збір у розмірі 3654 гривень.

В добровільному порядку рішення суду боржником не виконується.

Тож, за таких обставин, суд дійшов висновку, що подання державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області підлягає задоволенню та ухвалив, подання державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області задовольнити.

Ознайомившись зі змістом заяви, суд вважає, що така заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.6 ч.3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Водночас згідно з ч.1 та п.2 ч.2 ст.18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Водночас п.2 ч.1 ст.37 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Відповідно до ч. 5 цієї статті, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

За приписами частини першої статті 40 Закону № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

При цьому, обов'язку державного виконавця знімати накладені арешти в межах виконавчого провадження, у разі повернення виконавчого документу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не передбачено.

Зазначена норма необхідна для забезпечення прав стягувача, у разі його повторного пред'явлення виконавчого документу протягом строків, визначених Законом України «Про виконавче провадження».

Одночасно з цим відсутні докази того, що повторно протягом року до відділу ДВС пред'являлися до виконання виконавчі документи, раніше повернуті по виконавчому провадженню № 50760680.

Отже, суд виходить з того, що стягувач своїм правом на повторне пред'явлення до виконання виконавчих документів не скористався.

Відтак, суд погоджується з тим, що обмеження права перетину державного кордону боржника порушує його права, адже у теперішній час строк, визначених Законом України «Про виконавче провадження», сплив.

Водночас, слід наголосити, що зазначене судове рішення не позбавляє можливості відповідача накласти повторні арешти на майно позивача у разі необхідності по іншим виконавчим провадженням, або у разі повторного пред'явлення до виконання виконавчих документів, раніше повернутих стягувачам.

Слід також вказати, що відповідно до п.5 ч.1 ст.6 ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Тобто, підставою встановлення заборони на виїзд за територію України є ухилення від виконання зобов'язання.

Водночас, необхідно зазначити, що Верховний Суд України, в своїх узагальненнях (Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року), зазначив, що в сучасній українській мові слово "ухилення" тлумачиться так:1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Також, відповідно до узагальнень, наданих ВСУ (Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року) ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Отже, Верховний Суд вказує на те, що ухиленням є свідоме та навмисне невиконання свого зобов'язання.

Суд не вбачає в діях чи бездіяльності ОСОБА_1 факту свідомого та навмисного невиконання свого зобов'язання, у зв'язку з тим, що відомості щодо повідомлення її належним чином про наявне виконавче провадження відсутні.

Відповідно до ст. 2 протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

Аналогічна норма міститься і в ст.33 Конституції України, та передбачає, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Таким чином, суд погоджується з тим, що вимоги ОСОБА_1 про скасування обмеження права перетину державного кордону належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними у справі матеріалами та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 260, 261, 441 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування обмеження права перетину державного кордону задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження виїзду за межі України ОСОБА_1, громадянки України, що проживає за адресою АДРЕСА_1, Паспорт: НОМЕР_2, ІПН: НОМЕР_1

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя