Номер провадження: 22-ц/785/3354/18
Номер справи місцевого суду: 500/3369/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сегеди С.М., Кононенко Н.А.,

розглянувши в приміщенні апеляційного суду Одеської області у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» - ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» - ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить суд скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити в повному розмірі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ОСОБА_5, посилаючись на його законність та обґрунтованість, просить суд залишити рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно пункту 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції чинній з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у звязку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 16 липня 2007 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 216/07ф-5.

16 липня 2007 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_4 укладено Договір поруки, згідно якого ОСОБА_4 зобовязується в разі невиконання або порушення умов виконання кредитного договору № 216/07ф-5 від 16 липня 2007 року Позичальником, погасити разом із останнім у солідарному порядку заборгованість по кредитному договору, а саме: суму кредиту, нараховані проценти по кредиту, проценти по простроченому кредиту (штраф, пеню) та інші платежі, передбачені кредитним договором.

Згідно п. 1.1. Кредитного договору, Банк надав Позичальнику грошові кошти у сумі 15 000 дол. США, що в еквіваленті складає 174 387 грн. 04 коп. за курсом НБУ на момент укладання цього Договору, з кінцевим терміном повернення 13 липня 2012 року.

Відповідно до п.1.4. Кредитного договору за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 12,5 % процентів річних.

Згідно п.1.5. Кредитного договору за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 0,15% процентів річних від суми кредиту.

03 липня 2008 року Банк та ОСОБА_3 уклали Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №357 від 12.02.2008 року згідно з умовами якої, п. 1.4. договору викладено у наступній редакції: «1.4. Процентна ставка за користування кредитом 14,5 процентів річних».

Згідно із п.2.5.1. Договору, Позичальник зобовязується щомісячно до дати, встановленої в Графіку, поповнювати свій рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів та інших плат, встановлених в Графіку.

Відповідно до п. 4.4. Договору за кожний випадок невиконання або неналежного виконання зобовязань, передбачених п.п.3.3.2. та 3.3.3. Договору, Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 5% відсотків від кредитних коштів, зазначених у п.п.1.1. Договору.

Пунктом 4.5 вказаного договору передбачено, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів, за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату плати за обслуговування кредиту позичальник сплачує банку штраф у розмірі 20% від суми неповерненого кредиту та/або несплату процентів, плати за обслуговування кредиту, строк виконання яких настав.

Однак, відповідачі свої зобовязання за кредитним договором не виконали належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 04 травня 2015 року становить 3631,32 долари США, що складається з:

кредиту 2250,00 доларів США;

відсотки 1381,32 долари США;

штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка)- 22852,49 грн.,

що загалом становить заборгованість на суму 108226,04 грн., яку Банк просив стягнути з відповідачів солідарно.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що Банком пропущено строк позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає матеріалам справи та вимогам закону, з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові - ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила - частина перша статті 261 ЦК України.

Таким чином, національне законодавство розглядає позовну давність, як встановлений законом строк для захисту порушеного права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції представник ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_6 звернулася до суду із заявою про застосування строку позовної давності, як це передбачено національним законодавством - ч. 4 ст. 267 ЦК України (Том 1: а.с. 200-202).

Верховний суд України в своїх правових висновках, які є обовязковими для національних судів, тлумачачи правила про застосування позовної давності, неодноразово зазначав, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання ч.5 ст. 261 ЦК України (постанови від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16, від 02 грудня 2016 року у справі № 6-1707цс15, від 29 березня 2017 р. у справі № 6-1996цс16).

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Як вбачається з матеріалів справи право вимоги та звернення до суду першої інстанції у апелянта зявилося 01.01.2012 року, коли ОСОБА_3 здійснила останній платіж на виконання умов кредитного договору, однак, банк звернувся до суду з позовом до відповідачів лише 10.06.2015 року (згідно штампу районного суду а.с.1), тобто більш ніж через три роки з моменту виникнення у нього права вимоги.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, якщо у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає законними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, що з урахуванням заяви представника відповідачів про його застосування, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що невідповідність описової частини позовної заяви з прохальною та наданими доказами виникла через несумлінні дії працівників ПАТ «ВіЕйБі Банк», які на той час відповідали за супроводження стягнення заборгованості із відповідачів, і суд першої інстанції при відкритті провадження по справі помилково дійшов висновку, що зміст і форма позовної заяви відповідають вимогам ст.ст. 119-120 чинного на той час ЦПК України, є неспроможними , оскільки такі твердження апелянта не ґрунтуються на законі, адже жодною нормою діючого на той час ЦПК України не передбачено, що на стадії відкриття провадження по справі, суд повинен здійснювати перевірку позовної заяви чи заявлених позовних вимог на відповідність з наданими в їх обґрунтування доказами.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що суд безпідставно застосував позовну давність щодо всіх видів платежів, апеляційний суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Так, стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо.

Судом встановлено факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом. Таким чином, оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткових його вимог.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13) та в Постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року по справі № 6-249цс1.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.263 ЦПК України було повно і всебічно досліджено обставини справи та надана належна оцінка доказам, на які позивач посилався в суді першої інстанції.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв'язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 13, 274, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 04.09.2018 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Н.А. Кононенко

ОСОБА_7