Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 301/1852/16-ц

провадження № 61-22561св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада

2016 року у складі судді Розман М. М. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 27 квітня 2017 року у складу колегії суддів: Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності членів сім'ї, визнання права власності на використані будівельні матеріали та результати робіт, проведені в процесі реконструкції житлового будинку з господарськими спорудами.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_6 є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 На виділеній рішенням сесії Буштинської селищної ради

Тячівського району Закарпатської області від 26 грудня 1997 року її батькам земельній ділянці по АДРЕСА_1, було зведено житловий будинок, у якому вона народилася та проживає разом із сином та невісткою. Після її одруження та до моменту розірвання шлюбу, а саме у період з 1985 року по 2007 рік її постійним місцем проживання було м. Івано-Франківськ. Після розірвання шлюбу у 2007 році батьки запропонували їй, а згодом і її сину вселитися до них та залишитись у батьківському будинку, дбати про належне утримання будинку, як повноправні члени сім'ї.

Починаючи з квітня 2016 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимагають, щоб вони з сином та невісткою виселились зі спірного житлового будинку. Зокрема

28 та 29 квітня 2016 року ними без жодних причин та передумов, які могли

б продовжувати будь-яку загрозу їх праву володіння та користування спірним житлом, було викликано працівників поліції, яких вони просили негайно забезпечити виселення її з житлового будинку.

Із 2001 року вона періодично виїжджала на заробітки за кордон, де знаходилася переважну частину свого часу, оскільки завдяки лише такій роботі має можливість належно здійснювати обов'язок щодо утримання житлового будинку, як член сім'ї.

01 жовтня 2009 року в спірному житловому будинку сталася пожежа, в результаті якої, згідно акту про пожежу від 01 жовтня 2009 року, було знищено покрівлю літньої кухні, перекриття та покрівлю добудови до житлового будинку, в яких у період з 2007-2009 років за її кошти було проведено ремонт. Іншого житла вона немає, а постійним місцем проживання її та сина є спірний будинок. Її батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було запропоновано їй відновити спірний житловий будинок, щоб він був придатний для спільного проживання. ОСОБА_5 та ОСОБА_4, визнаючи, що приведення будинку у придатний стан потребує значних коштів, яких вони, як пенсіонери, не мали, тому вони усно домовилися з нею про відновлення житла спільними зусиллями, який мали намір в подальшому подарувати їй.

Після досягнення зазначеної усної домовленості між нею та ОСОБА_4 і

ОСОБА_5 про приведення спільними зусиллями за її кошти житлових та нежитлових приміщень у належний стан, з цією метою за місцем роботи в Італії у серпні 2011 року нею було отримано кредит у розмірі 10 тис. євро, які в подальшому було витрачено на будівельні матеріали та виконання будівельних робіт у спірному житловому будинку. Під час проведення будівельних робіт по відновленню згорілих конструкцій та зведенню у вказаному будинковолодінні нових житлових приміщень, нежитлових приміщень - літньої кухні, прибудови до будинку та гаражу через закінчення цих коштів нею було взято кредит у 2011 році на суму 20 тис. євро, у

2012 році на суму 10 тис. євро та в 2013 році на суму

10 тис. євро. Загальна сума витрачених нею на відновлення спірного житлового будинку та зведення інших житлових та не житлових приміщень кредитних коштів становить 50 тис. євро, що на день звернення до суду із цим позовом еквівалентно 1 млн. 400 тис. грн.

Оскільки відновлення будинку та приналежних до нього споруд було проведено за її кошти та в результаті спільних її сина та батьків зусиль, з врахуванням того, що новоутворене майно є повністю іншим і технічно зовсім не відповідає тому майну, яке було зареєстроване у 2000 році

ОСОБА_4 та ОСОБА_5, вважає, що об'єкти будівництва: житловий будинок з прибудовою, з терасою та мансардними приміщеннями, гараж, літня кухня з прибудовами, огорожа, які розміщенні на земельні ділянці, розташованій по АДРЕСА_1 є об'єктами спільної сумісної власності членів сім'ї: ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Ураховуючи викладене та посилаючись на положення статті 368 ЦК України,

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визнати спірний житловий будинок з надвірними будівлями об'єктом спільної сумісної власності членів сім'ї

ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3; припинити право приватної власності на належний згідно свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно № 1224 від 21 березня 2000 року по 1/2 частинах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними спорудами за адресою

АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на використані будівельні матеріали та результати робіт, проведених при реконструкції житлового будинку з господарськими спорудами, розташованих в АДРЕСА_1

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області

від 30 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що реконструкція спірного житлового будинку і його добудов є самочинним будівництвом, тому з урахуванням вимог статті 376 ЦК України, набуття на нього права власності, як об'єкту нерухомого майна до його узаконення в установленому порядку є неможливим. Вимога про припинення права приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на нерухоме майно є недоведеною.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 27 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що самочинно збудоване майно не є об'єктом права власності. Воно не може бути предметом поділу та ним не може бути встановлено порядок користування у судовому порядку. Факт реконструкції будівель не оспорюється, однак ступінь участі кожного і конкретний розмір фінансових та трудових вкладень позивачами не доведено. Надані ОСОБА_2 довідки банків про отримання кредитів, квитанції про отримання готівки, накладні на придбання матеріалів, платіжні чеки і рахунки самі по собі не можуть свідчити, що отримані кошти та придбані матеріали використані для реконструкції саме цього будинку.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані рішення судів та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди не взяли до уваги, що пред'явленою позивачами позовною вимогою було не визнання права власності на незавершений будівництвом реконструйований об'єкт нерухомого майна, а визнання такого об'єкта спільною сумісною власністю членів сім'ї. Оскільки батьки ОСОБА_2 є власниками зведеного ними у 1962 році житлового будинку, який в подальшому було ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спільно реконструйованого, тому всі мають право спільної сумісної власності як на будівельні матеріали, так і на результати робіт, проведених по реконструкції спірного житлового будинку з господарськими спорудами, які також є об'єктом цивільних прав.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею

0,166 га, що знаходиться в АДРЕСА_1, виданої на підставі рішення Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

Власниками житлового будинку, що розташований на земельній ділянці в

АДРЕСА_1 є в рівних частках по 1/2 частини ОСОБА_4 та ОСОБА_5, згідно свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно за № 1224

від 21 березня 2000 року.

01 жовтня 2009 року в АДРЕСА_1 в літній кухні ОСОБА_5 виникла пожежа, внаслідок якої знищено крівлю літньої кухні, перекриття, крівлю добудови до житлового будинку та вікна, відповідно до акта про пожежу

від 01 жовтня 2009 року і ця обставина не заперечується сторонами. Після пожежі було проведено ремонт та реконструкцію житлового будинку.

Відповідно до зведеного акта вартості будинку господарських будівель та споруд, виданого в бюро технічної інвентаризації у 2013 році нерухоме майно що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на відміну від 2000 року одного-першого поверху та господарських споруд складається вже з житлового будинку площею 89,7 кв. м, який є двоповерховим.

Після пожежі в будинку зроблено ремонт, і згідно технічного висновку про стан основних будівельних конструкцій та інженерних мереж, який виготовлено 17 травня 2016 року ПП «Архітектура» 17 травня 2016 року, за результатами проведення обстеження технічного стану житлового будинку та господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1, встановлено, що фактичний рівень його готовності становить 96%. На підставі технічного обстеження та візуального огляду не виявлено значних дефектів та пошкоджень конструктивних елементів та будівель в цілому. Незначні дефекти усуваються в процесі експлуатації ремонтними роботами.

Відповідно до звіту про оцінку майна, проведеного приватним консалтинговим підприємством «Консульт» після проведення ремонту та реконструкції будинку та добудов станом на 13 червня 2016 року визначено ринкову ціну цього нерухомого майна, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 що становить 1 509 842 грн в тому числі вартість покращень, здійснених після реконструкції будинку та зведенні нових споруд прибудови та гаражу, станом на 13 червня 2016 року становить 1 247 484 грн, а вартість об'єкту оцінки без урахування покращень становить 262 348 грн.

Згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Самочинно збудоване майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку.

У відповідності із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які викладені в пунктах 4 та 5 постанови № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» у разі збільшення цінності будинку за рахунок ремонту та поліпшення допоміжних приміщень така участь дає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування затрат на будівництво, якщо допомогу вони надавали не безоплатно.

У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові

від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (частина друга статті 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами статей 364, 367 ЦК України.

У відповідності до частини четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Судами не встановлено і матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на момент реконструкції спірного будинку були членами сім'ї ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно до положень статті 3 СК України, тобто з урахуванням їх відносин, тих обставин, що вони у цей період спільно проживали, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права і обов'язки, а спірне майно було набуте в результаті їхньої спільної праці та за спільні грошові кошти, що могло б бути підставою для визнання його спільною сумісною власністю відповідно до частини четвертої статті 368 ЦК України, у разі доведення таких обставин.

Суди, відмовляючи у задоволенні позову, правильно встановили характер спірних правовідносин та визначили норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, прийнявши до уваги те, що реконструкція спірного житлового будинку і його добудов є самочинним будівництвом, що унеможливлює визнання його об'єктом спільної сумісної власності.

При цьому суди дійшли вірного висновку про недоведеність вимог про ступінь участі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у реконструкції спірного будинку та їх фінансових вкладень в його покращення. Правильними є висновки судів про необґрунтованість позовних вимог про припинення права

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на зареєстрований за ними житловий будинок з надвірними спорудами .

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували, що оскільки вказане будівництво є незавершеним, то воно є сукупністю будівельних матеріалів на які позивачі і просили визнати право власності є необґрунтованими, оскільки суди у свої рішеннях зазначали, що ступінь участі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і розмір фінансових вкладень у ремонт зареєстрованого за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позивачами не доведено, а самочинне будівництво не може бути предметом поділу, як і припинення права власності на майно за відсутності на те передбачених законом підстав. При цьому вірно послалися на правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 04 грудня 2013 року у справі

№ 6-130цс13.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, і на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк