Дата документу 12.12.2018 Справа № 320/8910/15-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 320/8910/15Головуючий у 1-й інстанції Колодіна Л.В. Повний текст рішення складено 13.09.2018 року.
Пр. № 22-ц/807/1135/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Маттіол», органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та визнання договору укладеним

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, який у подальшому уточнили (т.с. 1 а.с. 37-42) звернулись до суду із вищезазначеним позовом, в якому просили:

- усунути перешкоди в користуванні кімнатою НОМЕР_4 в гуртожитку АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 з цієї кімнати;

- визнати укладеним договір найму житлового приміщення (кімнати НОМЕР_5) у гуртожитку між ОСОБА_2, ОСОБА_3, які є власниками гуртожитку, та ОСОБА_4 по користуванню кімнатою НОМЕР_5 у гуртожитку по АДРЕСА_1, який відповідає типовому договору найму житлового приміщення у соціальних гуртожитках, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 30 травня 2007 року № 783.

В обґрунтування свого позову позивачі зазначали, що вони є власниками гуртожитку по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.06.2006 року, зі змінами від 29.01.2008 року на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області. ТОВ «Маттіол» отримало вищевказане приміщення в позичку для користування з метою заняття господарською діяльністю (здача в оренду приміщень), здійснює обслуговування гуртожитку, укладає договори з комунальними службами.

В даному гуртожитку у кімнатах НОМЕР_5, НОМЕР_4 мешкає ОСОБА_4, яка у кімнату НОМЕР_4 вселилася самовільно, приєднавши її до кімнати НОМЕР_5 без дозволу власників, без надання ордеру, у трудових відносинах із власниками не знаходилася, плату за проживання (орендну плату), комунальні послуги, утримання будинку та прибудинкової території не сплачує, ухиляється від укладення договору найму. Станом на 01.10.2015 рік у відповідачки утворилася заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 5906,21 грн.

Так як відповідно до вимог ст.ст.641,642,643 ЦК України укладення договору найму є обов'язковим для сторін, тому відповідачці була направлена пропозиція про укладення договору найму приміщення та примірники договору найму на кімнату НОМЕР_5 за адресою: АДРЕСА_1, крім того вони передавалися особисто через коменданта гуртожитку ОСОБА_5, про що остання склала відомість та написала пояснення, а відповідачка навіть відмовилася від отримання договору. Відмова наймача від укладення договору найму в такому разі суперечить вимогам ч.3 ст.6, ст.ст.627, 630 ЦК України та ст.ст. 158, 159, 162 ЖК УРСР.

Права власників порушуються перешкоджанням у вільному розпорядженні, володіння, користуванні належним їм майном.

Відповідно до п.4. Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 № 84, особи, які проживають у гуртожитку, зобов'язані, зокрема, своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку та за житлово-комунальні послуги; відповідно до п.5. Особам, які проживають у гуртожитку, забороняється, зокрема, самовільно здійснювати переобладнання та перепланування приміщень гуртожитку; самовільно переселятися з одного жилого приміщення в інше; відповідно до п.7. Особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв'язку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку.

Позивачі вказували що укладення договору є обов'язком споживача. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч.3 ст.6, ст.ст.627, 630 ЦК України та ст.ст.19, 20 Закону №1875 - IV від 24 червня 2004 року. Встановивши, що виконавцем послуги надаються, а споживач їх отримує, однак ухиляється від укладення договору на надання житлового-комунальних послуг, який підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, суд за позовом виконавця ухвалює рішення про визнання зазначеного договору укладеним. Зазначає, що така Правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-110 цс12 від 10 жовтня 2012 року.

Враховуючи, що позивачі є власниками нерухомого майна - будівлі за адресою АДРЕСА_1, відповідачка не є членом сім'ї позивачів, у будь-яких трудових цивільно-правових відносинах ані з позивачами, ані з ТОВ «Маттіол» не перебуває та не перебувала, спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету про надання кімнати в гуртожитку та ордеру на житлову кімнату НОМЕР_4 не має, вважають єдиним способом захисту власників виселення відповідачки з кімнати НОМЕР_4 без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою суду першої інстанції від 11 листопада 2015 року (суддя Ковальова Ю.В. т.с. 1 а.с. 47) провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача відкрито.

Ухвалою суду першої інстанції від 03 грудня 2015 року (суддя Ковальова Ю.В. а.с. 110) до участі у цій справі в якості третьої особи залученого орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області.

Рішенням Мелітополського місьрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2016 року (суддя Ковальова Ю.В. а.с. 211-213) позов позивачів у цій справі залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2016 року (судді Поляков О.З., Спас О.В., Бондар М.С. т.с. 1 а.с. 281-283) апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилено, рішення Мелітополського місьрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2016 року у цій справі залишено без змін.

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справі від 14 червня 2017 року (т.с. 2 а.с. 42-45) касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено, рішення Мелітополського місьрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2016 року у цій справі скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Мелітополського міськрайонного суду Запорізької області від 24 липня 2017 року (суддя Колодіна Л.В. т.с. 2 а.с. 49) дану справу прийнято до провадження.

Ухвалою суду першої інстанції від 11 квітня 2018 року (т.с. 2 а.с. 152) до участі у цій справі в якості третьої особи залучено виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року (т.с. 2 а.с. 214-220) у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 227-236) просили рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначений склад колегії судів апеляційного суду: головуючий суддя (суддя - доповідач) Гончар М.С., судді Кочеткова І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с.238).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 2 а.с. а.с.247), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 249).

Відповідач ОСОБА_4 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивачів у цій справі (т.с. 3 а.с. 12-17).

Інші учасники цієї справи не скористались правом подачі відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивачів у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 12 грудня 2018 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 3 а.с. 4-5, 9) позивач ОСОБА_2 та представники третіх осіб - органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області та виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Позивач ОСОБА_2 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила.

Третя особа - Виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області, як орган опіки та піклування, подав апеляційному суду поштою заяву (т.с. 3 а.с. 10-11), в якій просив розглядати дану справу апеляційним судом без участі його представника.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України апеляційний суд ухвалив заяву Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, як органу опіки та піклування задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю позивача ОСОБА_2, представників третіх осіб - органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області та виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області за присутністю позивача ОСОБА_3, якій також є представником позивача ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с. 259) та третьої особи ТОВ «Маттіол» (т.с. 1 а.с. 14), а також за присутністю відповідача ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників цієї справи, зокрема:

- позивача ОСОБА_3, якій також є представником позивача ОСОБА_2 та третьої особи ТОВ «Маттіол», який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що ОСОБА_4 у 2008 році самовільно зайняла самовільно кімнату НОМЕР_4, яку раніше займала ОСОБА_6 та яку було зобов'язано звільнити останню зі зняттям з реєстрації за рішенням суду (т.с. 1 а.с. 131); кімната НОМЕР_4 раніше мала НОМЕР_6; є наказ ТОВ «Маттіол» про перейменування кімнат, з яким відповідач ОСОБА_4 не погоджується, але який є чинним та не скасовувався; ОСОБА_4 також відмовляється у добровільному порядку укладати договір із позивачами, як власниками цього гуртожитку, на утримання кімнати НОМЕР_5, яку вона свого часу отримала за ордером,

- відповідача ОСОБА_4, яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що вона на час розгляду цієї справи займає дві кімнати НОМЕР_5 (яку вона отримала свого часу за ордером) та НОМЕР_6 (нова нумерація НОМЕР_4); раніше вона проживала у кімнаті НОМЕР_7, яку у неї забрали після звільнення з роботи; з 1997 до 2008 року її родина проживала в одній кімнаті НОМЕР_5, а у 2008 році вона самовільно приєднала другу кімнату НОМЕР_6 після того, як із неї виїхала інша сім'я; кімнату НОМЕР_6 було свого часу перейменовано у кімнату НОМЕР_4, але вона із цим не погоджується, вважає таке перейменування незаконним, але у судовому порядку наказ ТОВ «Маттіол» про перейменування кімнат чи рішення суду про зобов'язання ОСОБА_6 звільнити вже перейменовану кімнату НОМЕР_4 вона не оспорювала, вони є чинними, вона також відмовляється у добровільному порядку укладати договір із позивачами, як співвласниками цього гуртожитку, на утримання кімнати НОМЕР_5, яку вона свого часу отримала за ордером, оскільки здійснює деякі платежі напряму поставщикам комунальних послуг, а позивачі не надають належних послуг з утримання гуртожитку; до цього кімнати НОМЕР_8 та НОМЕР_4 займала ОСОБА_6; вона сама займає кімнату НОМЕР_6 (НОМЕР_4), іншу кімнату НОМЕР_5 займають члени її сім'ї, у тому числі онука 16 років, яку вона усиновила після смерті своєї дочки,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивачів, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення … і ухвалити … нове рішення …

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1, 2 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового… є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивачів у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 12 - 13, 57, 76, 80, 81, 95, 258, 259, 265, 354, 355 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 4, 127-129 ЖК України, ст. ст. 638, 810 ЦК України та виходив із недоведеності позовних вимог позивачів у цій справі.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.

Так, встановлено, що ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справі від 14 червня 2017 року (т.с. 2 а.с. 42-45) касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 у цій справі було задоволено, рішення Мелітополського місьрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2016 року у цій справі скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 338 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст. 417 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, висновки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

На що суд першої інстанції не звернув належної уваги у цій справі.

П. 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Згідно з п. 44 Примірного положення про гуртожитки громадян, які самоправно зайняли жилу площу в гуртожитку, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що 02 січня 1986 року відповідачка була прийнята на роботу у ВАТ «Мелітопольпродмаш», де працювала до 28 серпня 1996 року.

07 квітня 1989 року відповідачці виданий ордер на проживання у гуртожитку.

11 квітня 1989 року на підставі ордера їй, як працівнику підприємства, на сім'ю із 3 осіб була надана для проживання кімната НОМЕР_5 у гуртожитку по АДРЕСА_1.

Гуртожиток по АДРЕСА_1 є власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Звертаючись до суду із позовом, позивачі зазначали, що ОСОБА_4 самовільно зайняла спірну кімнату НОМЕР_4 та незаконно там проживає без укладення договору найму житла.

Суд першої інстанції не звернув увагу та не надав належної оцінки поясненням самої відповідачки ОСОБА_4, яка зазначала, що вона проживала у кімнаті НОМЕР_7, яку у неї забрали після звільнення з роботи. З 1997 до 2008 року її родина проживала в одній кімнаті НОМЕР_5, а у 2008 році вона самовільно приєднала другу кімнату НОМЕР_6 після того, як із неї виїхала інша сім'я; кімнату НОМЕР_6 було свого часу перейменовано у кімнату НОМЕР_4, але вона із цим не погоджується, вважає таке перейменування незаконним, але у судовому порядку наказ ТОВ «Маттіол» про перейменування кімнат чи рішення суду про зобов'язання ОСОБА_6 звільнити вже перейменовану кімнату НОМЕР_4 вона не оспорювала, вони є чинними, вона також відмовляється у добровільному порядку укладати договір із позивачами, як співвласниками цього гуртожитку, на утримання кімнати НОМЕР_5, яку вона свого часу отримала за ордером, оскільки здійснює деякі платежі напряму поставщикам комунальних послуг, а позивачі не надають належних послуг з утримання гуртожитку; до цього кімнати НОМЕР_8 та НОМЕР_4 займала ОСОБА_6; вона сама займає кімнату НОМЕР_6 (НОМЕР_4), іншу кімнату НОМЕР_5 займають члени її сім'ї, у тому числі онука 16 років, яку вона усиновила після смерті своєї дочки.

Відповідно до ст. 12 ч. 5 ЦПК України суд першої інстанції мав сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин цієї справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Так, відхиляючи докази, надані позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зокрема у вигляді заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 липня 2009 року у справі ЄУН 2-2052-09 (т.с. 1 а.с. 131), яким було у тому числі зобов'язано ОСОБА_6 звільнити зайняту кімнату НОМЕР_4 у приміщенні по АДРЕСА_1 із зняттям з реєстрації, та наказ № 7-05 директора ТОВ «Маттіол» від 12.09.2005 року про упорядочення нумерації кімнат 3-5 поверхів, та зокрема кімнати НОМЕР_6 на кімнату НОМЕР_4 (т.с. 1 а.с. 199-202), суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач ОСОБА_7 не спростувала і не надала докази на підтвердження своїх заперечень, та не врахував вимоги ст. 76, 81, 89 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення.

Невиготовлення ТОВ «Маттіол» після упорядочення нумерації кімнат гуртожитку у 2005 році чи у подальшому ОСОБА_3, як власниками цього гуртожитку, нового технічного паспорту (який зокрема не є правовстановлюючим документом на підтвердження права власності на гуртожиток), та неперереєстрація відповідних змін в останньому чи у відповідному реєстрі не могла бути підставою для відмови у задоволення вищезазначеного позову позивачів у цій справі.

Позивачі у цій справі наполягали саме на тому, що відповідач ОСОБА_4 зайняла самовільно саме кімнату НОМЕР_4 (раніше НОМЕР_6), яку раніше утримувала за собою ОСОБА_6, та яку було зобов'язано звільнити у подальшому за вищезазначеним рішенням суду.

В силу вимог ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у …цивільній …справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь …особа, щодо якої встановлено обставину, якщо інше не встановлено законом.

Вищезазначеним рішенням суду від 02 липня 2009 року, яке набрало законної сили 14.07.2009 року (т.с. 1 а.с. 131) встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов'язали ОСОБА_6 звільнити кімнату НОМЕР_4 по АДРЕСА_1.

Встановлено, та фактично визнається сторонами у цій справі, що відповідач ОСОБА_4 зайняла саме цю кімнату у подальшому (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

При цьому, відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні наполягала на тому, що коли вона вселялась у 2008 році у кімнату НОМЕР_6 (НОМЕР_4), ОСОБА_6 там фактично не мешкала.

І ці пояснення відповідача узгоджуються із доказами позивачів, наданими у цій справі. Оскільки, позивачі не просили у вищезазначеній цивільній справі виселяти ОСОБА_8, а лише зобов'язати останню звільнити цю кімнату, зокрема від речей тощо та знятись з реєстраційного обліку за цією адресою.

Суд першої інстанції посилався на те, що відповідач ОСОБА_4 правомірно вселилась у гуртожиток і проживає у ньому більше 10 років.

Так, але у кімнату НОМЕР_5, а не кімнату НОМЕР_6 (нова нумерація НОМЕР_4).

Тривалість самовільного користування відповідача ОСОБА_4 вищезазначеним гуртожитком у вигляді кімнати НОМЕР_6 (нова нумерація НОМЕР_4) не породжує будь-яких прав у ОСОБА_4 на цю кімнату НОМЕР_6 (нова нумерація НОМЕР_4).

Тому, суд першої інстанції у цій справі мав на підставі ст. 391 ЦК України усунути перешкоди ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користуванні кімнатою НОМЕР_4 в гуртожитку АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 з цієї кімнати без надання іншого житлового приміщення.

Також, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що спірне житлове приміщення НОМЕР_5 є приватною власністю позивачів і що відповідач є наймачем і відмовляється від укладення договору найму житлового приміщення, який містить типові умови.

Сторони визнали, що колишній власник гуртожитку ВАТ «Мелітопольпродмаш» ліквідовано.

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Мелітопольскої ради від 27 квітня 2006 року № 82/16, будівля гуртожитку по АДРЕСА_1 була передана у приватну власність ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с. 13), а згідно з рішенням Мелітополського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2007 року у справі № 2-5730 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про спонукання до виконання умов договору, яким позов задоволено, гуртожиток набув статусу спільної часткової власності і з цього часу належить ОСОБА_2 (3/5 частин) та ОСОБА_3 (2/5 частин т.с. 1 а.с. 17).

На підставі договору позички від 01 січня 2015 року (т.с. 1 а.с. 15-16) гуртожиток переданий співвласниками у користування ТОВ «Маттіол».

Нові власники гуртожитку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 використовують його для здачі кімнат у найм (оренду) за цивільно-правовими угодами.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього.

Право вимоги про виселення мешканців гуртожитку належить його власнику. Така вимога має бути виконана особами, які наймають приміщення в гуртожитку в будь-якому разі, однак за наявності встановлених законом підстав виселення відбувається з наданням іншого житла, а за їх відсутності - без надання.

Питання виселення з гуртожитку врегульовано ст. 132 ЖК УРСР.

Проте, позивачі не просили у цій справі виселити ОСОБА_4 з гуртожитку АДРЕСА_1 взагалі, а лише - із однієї із кімнат: НОМЕР_4 (раніше НОМЕР_6), яка була останньою зайнята самовільно.

В судовому порядку без надання іншого житлового приміщення підлягають виселенню особи, які самовільно зайняли жиле приміщення (ст. 109 ЖК УРСР).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_4 відмовляється у добровільному порядку звільнити самовільно зайняту кімнатою НОМЕР_4 (раніше НОМЕР_6) в гуртожитку АДРЕСА_1.

При вищевикладених обставинах, правові підстави для надання ОСОБА_4 іншого житлового приміщення при її виселенні саме із кімнати НОМЕР_4 в гуртожитку АДРЕСА_1 відсутні в силу вимог закону.

Крім того, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовних вимог про виселення будь-яких членів сім'ї ОСОБА_4, у тому числі неповнолітніх, та зокрема із кімнати НОМЕР_4 в гуртожитку АДРЕСА_1 у цій справі не заявляли, а тому останні не могли бути та не були предметом розгляду суду першої інстанції у цій справі, та не можуть і не переглядаються апеляційним судом в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України.

Таким чином, рішенням суду у цій справі про усунення перешкод ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користуванні кімнатою НОМЕР_4 в гуртожитку АДРЕСА_1 шляхом виселення лише ОСОБА_4 будь-яких прав будь-яких членів сім'ї останньої, у тому числі неповнолітніх, не можуть бути порушені і не порушуються.

Тим більш, що у судовому засіданні в апеляційному суді у цій справі відповідач ОСОБА_4 на запитання апеляційного суду зазначала, що вона одна мешкає у кімнаті НОМЕР_6 (нова нумерація НОМЕР_4), інші члені її сім'ї мешкають у кімнаті НОМЕР_5.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 263-264 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, на вказані обставини справи уваги не звернув, не встановив, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зокрема, суд першої інстанції не вирішив позовні вимоги про зобов'язання укласти договір найму та не застосував до спірних правовідносин норми ст. 641- 646 ЦК України.

За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб…. у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

При цьому, для визнання судом у цій справі укладеним договору найму житлового приміщення (кімнати НОМЕР_5) у гуртожитку між ОСОБА_2, ОСОБА_3, які є власниками гуртожитку, та ОСОБА_4 по користуванню кімнатою НОМЕР_5 у гуртожитку по АДРЕСА_1, який відповідає типовому договору найму житлового приміщення у соціальних гуртожитках, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 30 травня 2007 року № 783, не має значення, що до теперішнього часу відповідач ОСОБА_4 здійснювала деякі платежі напряму поставщикам комунальних послуг чи, що позивачі надають їй послуги, як вона вважає, неналежної якості з утримання гуртожитку, так які ці питання можуть бути врегульовані у подальшому між сторонами у встановленому законом порядку.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на припущеннях, а тому підлягає скасуванню із постановленням апеляційним судом нової постанови, якою позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 слід задовольнити; усунути перешкоди ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користуванні кімнатою НОМЕР_4 в гуртожитку АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 з цієї кімнати; визнати укладеним договір найму житлового приміщення (кімнати НОМЕР_5) у гуртожитку між ОСОБА_2, ОСОБА_3, які є власниками гуртожитку, та ОСОБА_4 по користуванню кімнатою НОМЕР_5 у гуртожитку по АДРЕСА_1, який відповідає типовому договору найму житлового приміщення у соціальних гуртожитках, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 30 травня 2007 року № 783.

Керуючись ст. ст. 12, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2) в користуванні кімнатою НОМЕР_4 в гуртожитку АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3) з цієї кімнати.

Визнати укладеним договір найму житлового приміщення (кімнати НОМЕР_5) у гуртожитку між ОСОБА_2 (РНОКППНОМЕР_1), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2), які є власниками гуртожитку, та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3) по користуванню кімнатою НОМЕР_5 у гуртожитку по АДРЕСА_1, який відповідає типовому договору найму житлового приміщення у соціальних гуртожитках, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 30 травня 2007 року № 783.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 18.12.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.