Справа № 530/1198/18
Номер провадження 2/530/851/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Стрілець Л.Г., розглянувши в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1, місце проживання якого: 38113, Полтавська область, Зіньківський район, село Бобрівник до Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Тарасівка, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та зустрічними позовними вимогами, ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 до Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Тарасівка, ОСОБА_1, місце проживання якого: 38113, Полтавська область, Зіньківський район, село Бобрівник, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, орган опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністраціїпро визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В Зіньківський районний суд Полтавської області з позовною заявою звернувся ОСОБА_1, місце проживання якого: 38113, Полтавська область, Зіньківський район, село Бобрівник до Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Тарасівка, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями.

В Зіньківський районний суд Полтавської області із зустрічною позовною заявою звернувся ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 до Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Тарасівка, ОСОБА_1, місце проживання якого: 38113, Полтавська область, Зіньківський район, село Бобрівник, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, орган опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністраціїпро визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями в порядку спадкування за заповітом.

В судове засідання позивач по первісному позову, він же відповідач по зустрічних позовних вимогах ОСОБА_1 не з»явився, направивши до суду заяви про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог ОСОБА_2.

Представник відповідача, Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Відповідач по первісному позову він же позивач по зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 не з»явився, направивши до суду заяви про розгляд справи за його відсутності та підтримання своїх позовних вимог.

Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України.

На підставі письмових заяв усіх сторін по справі, суд ухвалює рішення за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

Суд, зачитавши заяву позивачів, які підтримали свої позовні вимоги, відповідача, який визнав позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, «кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є недоторканим…».

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в ОСОБА_3" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено що, 28 грудня 2009 року померла ОСОБА_4, про що Тарасівською сільською радою Зіньківського району Полтавської області видано свідоцтво про смерть серії І-КЕ №149732.

Згідно довідки Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, останнє місце проживання ОСОБА_4, яка померла 28 грудня 2009 року було зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Станом на день її смерті за вказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_1 - син, ОСОБА_2 - онук.

За життя померла ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений 21 листопада 2008 року Тарасівською сільською радою, за реєстровим №931 в якому все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті заповідала ОСОБА_2.

Згідно ст. ст. 1216, 1217, 16 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з свідоцтвом на право власності на житловий будинок , що знаходиться за адресою с. Бобрівник, вул. Миру, №61 Зіньківського району Полтавської області майно належить ОСОБА_4 на підставі рішення Зіньківської районної ради народних депутатів №67 від 28.03.1988 року.

Відповідно до ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про ведення в дію Закону «Про власність» (885-12) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Окрім цього відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили частку в його майні. Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1991 року), ОСОБА_3 України PCP «Про власність» (в редакції 1991 року).

ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» виготовили технічний паспорт на будинок станом на 14 серпня 2018 року, власником якого є голова колгоспного двору - ОСОБА_4.

Чинне законодавство не містить визначення поняття "колгоспного двору, що регулювалося відповідними положеннями Цивільного кодексу Української PCP у редакції 1963 року, які були виключені у 1993 році (ОСОБА_3 від 16 грудня 1993 року № 3718-ХІІ "'Про внесення змін до деяких законодавчих актів України"/ який набрав чинності з 18 січня 1994 року).

Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого були членами колгоспу, брали участь особистою працею в колгоспному виробництві та отримували від цього основні доходи і спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці, виділеній колгоспом.

Статус "колгоспних дворів" визначався у Погосподарських книгах документах первинного обліку в сільських Радах народних депутатів з 1935 року. Вони складаються з окремих особових рахунків на кожне господарство, що знаходиться на території сільради. В особових рахунках містяться відомості про членів сім'ї, які проживають в господарстві, а також дані щодо землі, будівель і худоби, що знаходяться в особистому користуванні.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

ОСОБА_1 не брав участь особистою працею в колгоспному виробництві та не отримував від цього основні доходи і спільно не вів підсобне господарство на присадибній ділянці, виділеній колгоспом. На день побудови будинку та господарських будівель не приймав ніякої участі, так як будинок та будівлі, згідно технічного паспорта 1963- 1974 року побудови.

Таким чином, в звязку зі смертю ОСОБА_4 припинив існувати « колгоспний двір».

Факт того, що житловий будинок за адресою: село Бобрівник вулиця Миру, буд. №61 Зіньківського району Полтавської області дійсно належав померлій ОСОБА_4 підтверджується довідкою ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» №8352 від 16.08.2 018 року згідно якої право власності на житловий будинок зареєстроване на підставі свідоцтва на право особистої власності, виданого 08.12.1992 року виконкомом Тарасівської сільської ради, довідкою Тарасівської сільської ради про членів колгоспного двору, технічним паспортом на будинок станом на 14.08.2018 року виготовлений в ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор».

Згідно дубліката посвідчення серії А № 373882 яке видане Полтавською обласною радою ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. В звязку з цим він має право на обовязкову частку.

На звернення позивачів до нотаріуса Зіньківського районного нотаріального округу із заявою про отримання свідоцтв про право на спадщину у вигляді житлового будинку, їм було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Пунктом 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР 31 жовтня 1975 року за № 45/5 встановлено, що підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавались в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1991 року), ОСОБА_3 України PCP «Про власність» (в редакції 1991 року).

Згідно з п.2.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 р. № 127 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за № 582/5773 на присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються господарські будівлі (сараї (хліви), літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо).

Відповідно до ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У відповідності до ч.2,3 ст. 1225 ЦК України вказано, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом, на земельну ділянку, 064 га, яка розташована в с.Бобрівник, Зіньківського району, Полтавської області після смерті ОСОБА_4 спадкоємцем вказано, ОСОБА_1А.( а.с.9).

В звязку з цим суд розяснює позивачу по зустрічному позову ОСОБА_5 право на звернення з вимогою про спадкування земельної ділянки.

В контексті звернення позивачів до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в ОСОБА_3.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_6 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, з врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ст..142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень",ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268, 354 ЦПК України, ЗУ "Про судовий збір",суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, місце проживання якого: 38113, Полтавська область, Зіньківський район, село Бобрівник до Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Тарасівка, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями задоволити частково.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 до Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Тарасівка, ОСОБА_1, місце проживання якого: 38113, Полтавська область, Зіньківський район, село Бобрівник, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, орган опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністраціїпро визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями в порядку спадкування за заповітом задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_1, жителем ІНФОРМАЦІЯ_4 право власності на ? частину садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться за адресою: село Бобрівник, вулиця Миру,61, Зіньківського району, Полтавської області та позначений на плані ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» житловий будинок літ. А-1 з допоміжними господарськими будівлями: літня кухня літ. Б.б, сарай Б1, погріб вхідний літ. В, сарай літ. Г, сарай літ. г, вбиральня літ. Е, колодязь питний літ. К, огорожа №1, ворота огорожі №2, як за спадкоємцем за законом, після ОСОБА_4, померлої 28.12.2009 року.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, зареєстрованим в ІНФОРМАЦІЯ_6 право власності на ? частини садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться за адресою: село Бобрівник, вулиця Миру, 61, Зіньківського району, Полтавської області та позначений на плані ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» житловий будинок літ. А-1 з допоміжними господарськими будівлями: літня кухня літ.Б.б, сарай Б1, погріб вхідний літ. В, сарай літ. Г, сарай літ. г, вбиральня літ. Е, колодязь питний літ. К, огорожа №1, ворота огорожі №2, як за спадкоємцем за заповітом, після ОСОБА_4, померлої 28.12.2009 року.

Зобов"язати УДКСУ Зіньківського району повернути ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_2, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_7 50% витрат по сплаті судового збору, а саме 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок, які було сплачено за квитанцією № 1Р1949 від 19.11.2018 року у відділенні АТ "Полтавабанк".

Судові витрати в сумі 1612 (одна тисяча шістсот дванадцять) гривень 90 копійок судового збору покласти на державу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_7

ОСОБА_8Стрілець