Дата документу 28.08.2018
ЄУ № 420/403/18
Провадження №2/420/338/18
28 серпня 2018 року Новопсковський районний суд Луганської області
у складі: головуючого судді Проньки В.В.,
за участю секретаря Колесник Г.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
Позивач звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 443543,08 грн. та 4435,43 грн. судового збору.
Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 22 травня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін.
13 липня 2018 року ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача до суду надав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, через оголошення на веб-порталі «Судова влада України», причини не явки суду не повідомив, відзив не надавав.
Оскільки про час і місце проведення судового засідання сторони були повідомлені належним чином, суд вважає, що судове засідання можливо провести без їх участі.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Правовідносини, які виникають при укладенні договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку, прийнятому у постанові від 18.09.2013 року по справі 6-63цс13.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15.
Досліджену розписку суд оцінює як належний та допустимий доказ укладання між сторонами договору позики, оскільки вона містить відомості про дату та суму отриманих в борг коштів, зобовязання їх повернення та підтверджує сам факт передання грошей.
Статтею 204 ЦК України визначена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Договір позики від 14.12.2016, укладений між сторонами, не був визнаний судом недійсним, а тому є таким, що породжує юридичні права та обовязки учасників правовідносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.
Відповідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
В порушення вимог вище зазначених норм законодавства та умов договору позики, укладеного між сторонами 14.12.2016, відповідач належним чином свої зобовязання по поверненню позики не виконав та не здійснив повернення грошових коштів у встановлений договором позики строк, у звязку з чим допустив наявну заборгованість.
Відповідач, всупереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, не надав суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин справи.
Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За нормами ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі ст.99 Конституції грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (чч. 1, 2 ст.192 ЦК).
Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим ч.2 ст.533 ЦК допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.
Отже, у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобовязання при застосуванні ст.625 ЦК.
З урахуванням викладених обставин відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання за договором позики від 14.12.2016 щодо повернення суми боргу не виконав, чим порушив зазначені норми закону та умови укладеного договору позики, а тому вказана сума боргу підлягає стягненню з відповідача в примусовому порядку.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним при зверненні до суду.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 10, 12, 13, 77-81, 89, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-289 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: вул. Магістральна, 270б/32, смт. Новопсков, Новопсковського району Луганської області) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, адреса: вул. Будівельників, 20/67, м. Рубіжне Луганської області), 4435,43 грн. (чотири тисячі чотириста тридцять пять грн 43 коп.) в рахунок відшкодування судового збору. Копію заочного рішення надіслати сторонам протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області.
Суддя: підпис. ОСОБА_3