Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 320/1608/16

провадження № 61-29035св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач-1 - Публічне акціонерне товариство «НЕОС БАНК»,

відповідач-2 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»

представник відповідача-2 - Біллерис Юрій Олексійович, Зирянова Вероніка Аркадіївна

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області у складі судді Купавської Н. М. від 27 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Онищенко Е. А., Воробйової І. А. від 21 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «НЕОС БАНК» (далі - ПАТ «НЕОС БАНК») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») про визнання недійсним договору факторингу та договору про передачу прав за іпотечними договорами.

Позов мотивовано тим, що 30 січня 2008 року між акціонерним банком «АвтоЗАЗбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру», та ОСОБА_4було укладено кредитний договір № 6-К/08, на забезпечення виконання якого було укладено іпотечний договір, за умовами якого передано в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1.

21 липня 2014 року між ПАТ «НЕОС Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу та договір передачі прав за іпотечним договором, за якими відбулося відступлення права вимоги й за вказаним вище кредитним договором та іпотечним договором на користь ТОВ «Кредитні ініціативи».

Заявник вважав що оскільки кредит надавався йому на поточні потреби, то на дані кредитні правовідносини поширюються норми законодавства про захист прав споживачів, проте банк при наданні кредиту не надав детального розпису загальної вартості кредиту, чим порушив вимоги частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того ОСОБА_4 зазначав, що договір факторингу та договір відступлення права вимоги за іпотечним договором є частково недійсними, оскільки його не повідомлено належним чином про відступлення права вимоги за даним кредитним договором, не надано додаток № 1 (реєстр заборгованості) із печаткою та підписом уповноваженої особи до договору факторингу від 30 січня 2008 року, у витязі з реєстру заборгованості до договору факторингу немає печатки та підпису, не надано акту приймання-передачі документів, не надано первинних бухгалтерських документів, які підтверджують отримання грошей, відсутні додатки № 1 до договору від 21 липня 2014 про передачу прав за іпотечним договором.

Посилаючись на зазначені обставиниОСОБА_4просив суд визнати недійсним договір факторингу від 21 липня 2014 року, укладений між ПАТ «НЕОС БАНК» та ТОВ «Кредитні ініціативи», в частині передачі права вимоги за кредитним договором від 30 січня 2008 року № 6-К/08, укладеним між АБ «АвтоЗАЗбанк», правонаступником якого є ПАТ «Банк Кіпру», та ОСОБА_4 Крім того просив визнати недійсним договір від 21 липня 2014 року про передачу прав вимоги за іпотечними договорами, укладений між ПАТ «НЕОС БАНК» та ТОВ «Кредитні ініціативи», в частині передачі права вимоги за іпотечним договором від 30 січня 2008 року, укладеним між АБ «АвтоЗАЗбанк», правонаступником якого є ПАТ «Банк Кіпру», та ОСОБА_4

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані договори відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та глави 73 ЦК України, а також при укладенні договору факторингу відповідачами було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема, щодо форми та змісту договору факторингу та не було порушено положень ст. 1077 ЦК України. Крім того позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що укладеним між ПАТ «НЕОС Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» договором факторингу порушені права та інтереси позивача.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 лютого 2017 року без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договір факторингу відповідає всім вимогам чинного законодавства, що застосовують при укладанні такого роду договорів, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у позові є правильним.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 червня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваних рішень судом першої та апеляційної інстанцій було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Заявник указує на ті самі обставини на які посилався у позовній заяві.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що 30 січня 2008 року між позивачем та АБ «АвтоЗАЗбанк» був укладений кредитний договір № 6-К/08, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 50 000 грн зі сплатою 19 % річних строком по 26 січня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 30 січня 2008 року між позивачем та АБ «АвтоЗАЗбанк» було укладено іпотечний договір № 5, за умовами якого ОСОБА_4 передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 126,9 кв. м, житловою площею 62,7 кв. м.

Згідно статуту ПАТ «НЕОС БАНК» відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів від 17 квітня 2014 року банк є правонаступником ПАТ «Банк Кіпру», яке відповідно до рішення Загальних зборів учасників від 19 листопада 2010 року є правонаступником АБ «АвтоЗАЗбанк».

21 липня 2014 року ПАТ «НЕОС БАНК» уклав договір факторингу, згідно умов якого ПАТ «НЕОС БАНК» відступає ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а ТОВ «Кредитні ініціативи», шляхом надання фінансової послуги клієнту, набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та сплачує ПАТ «НЕОС БАНК» грошові кошти в розмірі і в порядку, передбаченому цим договором.

З доданого до договору факторингу реєстру заборгованостей боржників ПАТ «НЕОС БАНК» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 6-К/08 від 31 січня 2008 року, де заборгованість по основній сумі кредиту строкова 17 891 грн, прострочена 18 765 грн, заборгованість по процентах строкова 709 грн 28 коп., прострочена 17 660 грн 01 коп., а всього загальна сума заборгованості 55 025 грн 29 коп.

21 липня 2014 року між ПАТ «НЕОС БАНК» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за іпотечним договором, відповідно до умов якого ПАТ «НЕОС БАНК», який є іпотекодержателем, передав новому іпотекодержателю ТОВ «Кредитні ініціативи» права за іпотечними договорами, перелік яких наведений у додатку № 1 до цього договору.

Як вбачається з додатку № 1 до договору про передачу прав за іпотечними договорами від 21 липня 2014 року ПАТ «НЕОС Банк» передав ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за іпотечним договором ОСОБА_4, де предметом іпотеки вказаний житловий будинок АДРЕСА_1.

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною 3 статті 1079 ЦК України передбачено, що фактором у договорі факторингу може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 516 ЦК України Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що судами попередніх інстанцій було досліджено договори факторингу та відступлення прав вимог і встановлено, що ПАТ «НЕОС БАНК» передав ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за договорами, вказаними в додатку № 1, а тому відбувся перехід права вимоги, в тому числі й за зобов'язаннями ОСОБА_4 за кредитним договором № 6-К/08 та договором іпотеки № 5 від 31 січня 2008 року, права позивача зміною кредитора у зобов'язанні не порушені, у зв'язку із чим відсутні правові підстави для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило