Провадження № 2/522/7434/17
Справа № 522/8910/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про зобовязання вчинити певні дії, - провести розрахунок заробітку інших грошових доходів,

В С Т А Н О В И В:

До суду 27.10.2017 року надійшов позов ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, згідно з яким просив: постанову прокуратури Одеської області від 13.05.2017 року №04/4-264-17вих., винесену в порядку ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», визнати нечинною та скасувати; зобовязати відповідача вчинити певні дії, а саме: провести розрахунок заробітку і інших грошових доходів, вказаних у позовній заяві, та які втратив ОСОБА_1 внаслідок незаконних дій, у звязку з його незаконним притягненням до кримінальної відповідальності як обвинуваченого, незаконним взяттям і триманням під вартою, незаконним проведенням в ході розслідування кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконним накладенням арешту на майно , та відшкодувати їх на користь позивача.

Ухвалою суду від 30.10.2017 року провадження у справі було відкрито.

Ухвалою суду від 27.11.2017 року закрито підготовче засідання і цивільну справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.02.2018р.

Судове засідання, призначене на 06.02.2018 року, було відкладено на 12.02.2018 року для надання строку відповідачу для подання відзиву.

12.02.2018 року до суду надійшов письмовий відзив відповідача.(а.с47-55), який був судом прийнятий та клопотання про закриття провадження по справі. У звязку з клопотання позивача про надання йому часу на ознайомлення з відзивом та клопотанням, суд відклав судове засідання на 28.03.2018р.

12.03.2018р. позивач надав до суду відповідь на відзив відповідача (а.с.62-65).

28.03.2018р. суддя знаходилась у відпустці, у звязку з чим судове засідання відкладено на 25.04.2018р.

Ухвалою суду від 25.04.20818 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника прокуратури Одеської області про закриття провадження у справі. Розгляд справи було відкладено на 06.06.2018 року.

06.06.2018 року розгляд справи після пояснень сторін оголошено перерву до 12.07.2018 року.

Ухвалою суду від 12.07.2018р. прийнято відмову ОСОБА_1 в частині вимог про визнання нечинною та скасування постанови прокуратури Одеської області від 13.05.2017 року №04/4-264-17вих., винесеної в порядку ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та закрито провадження в цій частині позову та слухання справи відкладено на 07.09.2018р.

У судовому засіданні позивач надав свої пояснення по суті позовних вимог, при цьому зазначив, що прокурор своєю постановою від 13.05.2017р. розглянув не всі вимоги, про які він просив у заяві, в тому числі і про розмір втрачених доходів. Також надав свої пояснення представник відповідача - ОСОБА_2 яка зазначила що ті вимога які просить позивач не входить до компетенції прокуратури. По справі було оголошено перерву до 19.10.2018р.

19.10.2018р. судове засідання не відбулось, у звязку з неявкою позивача у звязку з його хворобою, у звязку з чим слухання справи перенесено на 13.12.2018р.

В судовому засіданні 13.12.2018р. позивач підтримав всі свої пояснення, як він надав в минулих судових засіданнях та просив позов задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_2 просила відмовити у позові з підстав викладених у відзиві на позов.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, приходить до наступного висновку.

Із матеріалів справи вбачається, що постановою заступника прокурора Одеської області від 11.07.2011р. кримінальне переслідування ОСОБА_1, 1941р.н., в рамках кримінальної справи №830 за обвинуваченням у скоєні злочину, передбаченого ч.1 ст..70 (в редакції 17.05.2001р.), ч.2 ст.165, 172 КК України ( в редакції 1960р.) на підставі п.2 ст.213 КПК України на недоведеністю участі у скоєні злочину-припинено, та скасовано обрану йому міру запобіжного заходу-підписку про невиїзд, а також засоби забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації.(а.с.16-22).

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Дерус А.В. (справа №522/3284/17) від 10.04.2017р. було задоволено скаргу ОСОБА_1 на дії прокуратури Одеської області частково та зобовязано задовольнити вимоги викладені у заяві його від 22.09.201р. у відповідності до ст.12 закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ухвалити відповідну постанову (а.с.7).

Постановою заступника прокурора Одеської області кічу Ю. від 13.05.2017р. яка винесена в порядку ст. 12 закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» за розглядом матеріалів наглядового провадження у кримінальній справі №830 і ухвали суду від 10.04.2017р. постановлено: визнати , що діями органів попереднього слідства, прокуратури і суду під час кримінального переслідування ОСОБА_1, шкода, повязана з втратою доходів, сплачених за вироком суду штрафних санкцій та сум, сплачених у звязку з поданням юридичної допомоги, обчислення яких законом віднесено до компетенції прокуратури Одеської області, ОСОБА_1 не спричинена, у звязку з чим розмір сум, які підлягають відшкодовуванню становить 0 гривень. (а.с.9-12).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.10.2017р. (справа 3815/5415/17) відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження про визнання нечинною і скасуванні постанови та зобовязанні вчинити певні дії ( (а.а.13-14).

Зазначені позовні вимоги регулюються наступним законодавством:

Стаття 19 Конституції України встановлено, що Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду".

У наведених в статті 1 Закону N 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету (пункт 1 статті 3, частина перша статті 4 цього Закону).

Стаття 1 Закону встановлено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Частина 1 стаття 2 Закону зазначено наступне: підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Стаття 3. У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Статтею 11 Закону N 266/94-ВР встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Стаття 12 Закону передбачає, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Оскарження до суду не позбавляє громадянина права звернутись із скаргою до відповідного прокурора.(ч.2 ст.12).

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Одеської області про визнання нечинною та скасування постанови прокуратури Одеської області від 13.05.2017 року №04/4-264-17вих., винесену в порядку ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,; та зобовязати відповідача вчинити певні дії, а саме: провести розрахунок заробітку і інших грошових доходів, вказаних у позовній заяві, та які втратив ОСОБА_1 внаслідок незаконних дій, у звязку з його незаконним притягненням до кримінальної відповідальності як обвинуваченого, незаконним взяттям і триманням під вартою, незаконним проведенням в ході розслідування кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконним накладенням арешту на майно та відшкодувати їх на користь позивача.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 12.07.2018р. закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області в частині вимог про визнання нечинною та скасування постанови прокуратури Одеської області від 13.05.2017 року №04/4-264-17вих., винесеної в порядку ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»

Таким чином на розгляді залишились позовні вимоги у частині ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про зобовязання вчинити певні дії, а саме: проведення розрахунку заробітку і інших грошових доходів, вказаних у позовній заяві, та які втратив ОСОБА_1 внаслідок незаконних дій, у звязку з його незаконним притягненням до кримінальної відповідальності як обвинуваченого, незаконним взяттям і триманням під вартою, незаконним проведенням в ході розслідування кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконним накладенням арешту на майно та відшкодувати їх на користь позивача.

У судовому засіданні позивач підтримав саме ці позовні вимоги.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що предметом даного позову являється не стягнення моральної чи матеріальної шкоди, а бездіяльність відповідача щодо не винесення постанови про визначення розміру відшкодування ОСОБА_1 шкоди, а саме внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності , у звязку з чим він набув стійку втрату здоровя і став інвалідом 2-ї групи, і він вимушено не працював , а тому на його думку має право на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі мінімальної заробітної плати; також він був позбавлений права в період з 24.12.199р. по 11.07.2011р. належним чином налагоджувати роботу на фірмі ВКФ «Модус Ко ЛТД», діяв запобіжний захід-підписка про невиїзд, та в наслідок упущеної вигоди,

Судом встановлено, що постановою заступника прокурора Одеської області Кічук Ю.В. від 13.05.2017р. винесену в порядку ст..12 закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визнано що діями органів попереднього слідства, прокуратури і суду під час кримінального переслідування ОСОБА_1 шкода, повязана з втратою доходів, сплачених за вироком суду штрафних санкцій та сум, сплачених у звязку з поданням юридичної допомоги, обчислення яких законом віднесено до компетенції прокуратури одеської області, ОСОБА_1 не спричинена, у звязку з чим розмір сум, які підлягають відшкодуванню становить 0 грн.

При цьому вказано: що на момент притягнення д кримінальної відповідальності позивач не працював директором ВКФ «Модус Ко ЛТД» ; та хвороби, з якими він звертався за медичною допомогою, відповідають віковим змінам, доказів причинного звязку між ними і притягненням до кримінальної відповідальності та неможливістю працювати не надав.

При цьому позивач відмовився від вимоги про скасування такої постанови.

У своєму позові та поясненнях позивач вважає що постановою прокурора не розглядались вимоги ОСОБА_1 щодо проведення розрахунку внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності де він набув стійку втрату здоровя і став інвалідом 2-ї групи, і він вимушено не працював, а тому має право на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі мінімальної заробітної плати; також він був позбавлений права в період з 24.12.199р. по 11.07.2011р. належним чином налагоджувати роботу на фірмі ВКФ «Модус Ко ЛТД», і діяв запобіжний захід-підписка про невиїзд, та він також втратив упущену вигоду внаслідок цього.

Таким чином предметом спору є зобовязання прокурора відповідача по справі. Який є субєктом владних повноважень, вчинити певні процесуальні дії, а саме провести розрахунок інших грошових доходів, які втратив ОСОБА_1 внаслідок незаконних дій правоохоронних органів, у вигляді постанови.

Частина 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Поряд з цим, згідно із частиною другою статті 2 КАС України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 3 КАС України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України в редакції Закону N 2147-VIII, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб'єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суд повинен виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог та характеру спірних правовідносин.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Крім того, згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 р., Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов'язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» повторно наголосив на тому, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Як зазначено Європейською комісією з прав людини рішенні у справі «Занд проти Австрії» (доповідь від 12 жовтня 1978 року), термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».

Зазначена правова позиція дає можливість виділити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

На думку суду (цивільна юрисдикція), останній не відповідатиме критерію «суд, встановлений законом» в розумінні ст. 6 Конвенції, оскільки не буде дотриману юрисдикційну умову такої відповідності (суд повинен бути повноважним, діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Вказані обставини свідчать про те, що між позивачем та відповідачем, який є субєктом владних повноважень, виник публічно-правовий спір щодо не вчинення певних дій, а тому з огляду на склад учасників цього спору та предмет позову його вирішення віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Згідно п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;

Таким чином, заявлені позивачем позовні вимоги, підлягають розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до норм КАС України можливості звернутися до адміністративного суду з позовом щодо зобовязання прокурора вирішення питання розрахунку відшкодування шкоди з усіх підстав.

Керуючись положеннями ст..19, 55 Конституції України, ст..ст.1,2.3,12 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", ст.ст. ст. 1,2, 3, 4-10, 19, 43, 49, ч.1 ст. 223, 247, 258, 260, 263,п.1 ч.1 ст. 255, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про зобовязання вчинити певні дії, - провести розрахунок заробітку інших грошових доходів, закрити.

Розяснити позивачу його право звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалу суду може бути оскаржена протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення, шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси.

Повний текст ухвали суду складено 18.12.2018 року.

Суддя Домусчі Л.В.