Справа № 445/421/17 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"як П.В.
Провадження № 22-ц/783/6890/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

представника третьої особи Лотоцької О.П..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третьої особи органу опіки та піклування в особі Опікунської ради Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про розбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и л а:

В березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, вказуючи на психічне та фізичне насильство з її сторони по відношенню до сина.

В обгрунтування позову зазначив, що за час проживання з матір'ю у м. Золочів син неодноразово жалівся, що остання його постійно б'є. У лютому 2015 року після чергового сильного побиття матір'ю, позивач забрав сина до себе у м. Львів. По даному факту позивач звернувся із заявою до правоохоронних органів. Про факт побиття свідчить також висновок експерта, згідно якого у малолітнього ОСОБА_7 було виявлено численні синці на руках та ногах, що відносяться до легкого ступеня тяжкості. Як пояснив йому син, мати била його кулаками та палицею, зокрема, за погані оцінки у школі. Повідомив, що останні два роки відповідач не цікавиться життям сина, не спілкується з ним, не бере участі у його вихованні, крім того, з червня 2016 року не сплачує аліменти на утримання дитини, що свідчить про ухилення її від виконання своїх батьківських обов'язків.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі, зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Зокрема зазначає, що суд повністю проігнорував хід єдиної зустрічі ОСОБА_7 зі своєю матір`ю у травні 2017 року, про яку в судовому засіданні розповіли сторони та свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 Ця зустріч відбувалась біля школи, в якій навчається неповнолітній ОСОБА_7. Матір приїхала із своїм братом ОСОБА_10, який даючи свідчення вказав, що не пам'ятає про що сестра говорила с сином, але пам'ятає, що вона не шарпала ОСОБА_7, а рукою показувала на куртці сина бруд. Згідно пояснень самого ОСОБА_7, мама з дядьком почали розмову з ним зі слів: «що сам ти не такий сміливий», після чого мама почала вимагати у нього сказати свій номер телефону та виписатись з її квартири. В процесі розмови схопила його за руку так, що він відчув біль від її нігтів. Свідок ОСОБА_9 розповіла, що безпосереднім очевидцем цієї ситуації були її син та інші однокласники Траса. Її син, побачивши, що якась жінка, як він зрозумів біологічна матір ОСОБА_11, та мужчина шарпають ОСОБА_7 і зателефонував матері ОСОБА_9.) і запитав, що йому робити. Оскільки свідок якраз пакувалась біля дому, який був неподалік місця зустрічі, то вона направилась туди, однак, коли вона підходила до них, відповідач та її брат розвернулись і пішли. Класний керівник підтвердила, той факт, що діти, які бачили цю зустріч, телефонували до неї, розповідаючи, що ОСОБА_7 неподалік школи шарпає рідна мама. При цьому класний керівник повідомила, що сиділа у класі і чекала, коли ОСОБА_4 зайде в школу, щоб поспілкуватись та поцікавитись навчанням сина, однак відповідач так і не появилась. При цьому зазначила, що на дверях школи є вивішені номери телефонів, зокрема мобільні, через які мама при бажанні могла з нею зв'язатись. Також зазначає, що суд проігнорував обставини життя ОСОБА_7, про які той розповідав в судовому засідання і які також свідчать про жорстоке поводження з дитиною. Окрім систематичного побиття матір`ю сина, один з яких був зафіксований фотографіями та підтверджується висновком експерта та став причиною переїзду ОСОБА_7 до батька у віці 11 років, на жорстоке поводження також вказує ставлення матері до своєї дитини, зокрема випадки, коли матір виганяла ОСОБА_7 на вулицю вночі іти самому до однокласників для того щоб забрати свою позичену книжку, іншого разу - зарядне до телефону. ОСОБА_12 позичив однокласнику, який жив у сусідньому селі і йти йому було далеко та страшно, але незважаючи на це матір вигнала його і сказала без книжки не приходити. Ще одним підтвердженням, що вказує на жорстоке поводження матері з сином є той факт, що відповідач у 2011 році відмовилась продовжувати лікування ОСОБА_12, сказавши, що він здоровий. В судовому засіданні відповідач підтвердила це своє рішення, сказавши, що в 2011 році її син був повністю здоровий і лікувати його не було потреби. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, які просили задовольнити апеляційну скаргу та заперечення відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, пояснення представника третьої особи Органу опіки і піклування Личаківської РА ЛМР Лотоцької О.П. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 ст.15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 164 ч.1 п.2 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Як роз'яснено у п. п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

При вирішенні цього спору колегія суддів виходить з інтересів неповнолітньої дитини, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно змісту яких дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків.

Зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Відповідно до зазначеної правової норми батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини(рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками неповнолітнього ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції 02.09.2003 року.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2006 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано.

Відповідно до рішення Золочівського районного суду Львівської області від 06.04.2015 року у справі №445/540/15-ц визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_2 у АДРЕСА_1. Так, при вирішенні даної справи судом, з пояснень ОСОБА_7, встановлено, що коли він проживав разом з матір`ю в м. Золочеві, то мати постійно била його. Била його за те, що в нього була гірша оцінка, яку хотіла мати, за те, що ненадовго запізнювався додому, коли йшов з друзями погуляти, била за те, що він не міг зразу засвоїти домашнє завдання.

10 лютого 2015 року мати сильно побила його палкою, тому він не бажає з нею дальше проживати.

Крім того, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 25.09.2015 року у справі №463/3614/15-ц ухвалено стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на дитину ОСОБА_7 в розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як вбачається з довідок КЗ ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр», дитина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, впродовж 2007-2015 років неодноразово звертався до невропатолога та отримував курси амбулаторного лікування з приводу церебральної дисфункції, затримки мовленнєвого розвитку.

З характеристики учня 8-Б класу Струтинського Тараса Богдановича, наданої середньою школою №21 м.Львова вбачається, ОСОБА_7 за час навчання у школді зарекомендував себе як доволі здібний хлопець, проте не завжди реалізовує свій потенціал. Успішність із навчальних дисциплін-на достатньому рівні, любить логічні науки, цікавиться комп'ютерною технологією. Батько ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_13Є надзвичайно багато займаються дитиною, цікавляться шкільним життям і успішністю дитини а також беруть активну участь у його вихованні та навчанні.

Згідно письмових пояснень класного керівника класу, де навчається ОСОБА_7, ОСОБА_8 вбачається, що за час навчання дитини в школі №21 відповідач письмово зверталась до дирекції школи через районний відділ освіти зі своїми вимогами, але жодного разу не зустрічалась з педпрацівниками школи, не цікавилась навчанням, поведінкою, життям свого сина.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 18.12.2013 року комісією проведено обстеження житлово-побутових умов сім'ї ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 та зроблено висновок про те, що у вказаній квартирі створені умови для перебування та проживання дитини - ОСОБА_7.

Крім того, як вбачається з довідки Золочівського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 14.05.2015 року СВ Золочівського РВ ГУ МВС України у Львівській області проводиться досудове слідство у кримінальному провадженні №00000140 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України по факту звернення ОСОБА_2 щодо нанесення його колишньою дружиною, ОСОБА_4, 10.02.2015 року тілесних ушкоджень їх спільному синові ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після даного інциденту батько, ОСОБА_2, 13.02.2015 року забрав сина проживати до себе у м. Львів.

Довідкою КМДКЛ Консультативна поліклініка від 13.02.2015 року при огляді дитини виявлено множинні забійні гематоми верхніх кінцівок, спини та нижніх кінцівок.

Так, висновком експерта № 373 від 12 березня 2015 року встановлено, що при звертанні за медичною допомогою в лютому 2015 року у неповнолітнього ОСОБА_7 відмічено наявність «гематом» на верхніх, нижніх кінцівках та спині. На момент проведення судово - медичної експертизи у потерпілого виявлено: пляму-слід загоєного садна на спині, на лівій руці, на ногах. Вказані тілесні ушкодження могли утворитися незадовго до звернення 10 лютого 2015 року та відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості.

Крім того, висновком органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації від 25.04.2017 року №33-1481 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо малолітнього сина ОСОБА_7 встановлено, що батько дитини повністю займається вихованням дитини. Для прийняття об'єктивного рішення на засідання комісії 13.04.2017 року було також заслухано думку малолітнього ОСОБА_7, який повідомив, що зза час проживання з батьком, матір лише декілька разів телефонувала до нього, при цьому не цікавилась його життям, здоров'ям, навчанням, а зводила спілкування до образ в його сторону, батька та членів сім'ї. Після останньої розмови дитина не бажала спілкуватися з матір'ю. Окрім цього, матір жодного разу не відвідувала його вдома, не приходила до школи. Додатково зазначив, що коли проживав з матір'ю. вона часто його била. Також х даного висновку вбачається, що матір, ОСОБА_14, на засідання комісії не прибула, хоча про дату, час та місце засідання була належним чином повідомлена. Враховуючи наведене, керуючись ст. 150, ст.164 СК України орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 щодо малолітнього сина ОСОБА_7.

Також, матеріали справи містять заяву малолітнього ОСОБА_7 про те, що він не хоче бачитись з матір'ю, оскільки вона його побила та може продовжувати бити. Хоче й надалі проживати з батьком і матері не бачити взагалі.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач за місцем роботи характеризується позитивно, у вживанні спиртних напоїв та наркотичних засобів не помічена та до кримінальної відповідальності не притягувалась. Вона має постійне місце роботи, справно сплачує аліменти, про що свідчить довідка Золочівського РВ ДВС від 31.03.2017 про відсутність заборгованості по стягненню аліментів, оскільки такі не спростовують факту побиття дитини та жорстокого поводження з сином, яке зафіксовано у висновку експерта № 373 від 12 березня 2015 року.

Також, колегія суддів вважає, що факт подання відповідачем позовної заяви до Личаківського районного суду м.Львова про усунення перешкод в спілкуванні з неповнолітньою дитиною та визначення способів участі у вихованні не може свідчити про її інтерес до сина і бажання підтримувати родинні стосунки, оскільки як вбачається з розпорядження Личаківської районної адміністрації від 17.06.2015 року №197 ОСОБА_4 встановлено дні побачень з сином ОСОБА_7 Однак, як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_4 жодного разу не приходила до сина. Доказів протилежного нею не надано ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Також, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами існує певний конфлікт щодо побачень відповідача з сином. Відповідач посилається на те, що їй чиняться перешкоди в цьому, а позивач вказує, що такі обмеження для позивача відсутні.

Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов'язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (у редакції, чинній на момент розгляду справи). Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення статей 212-214, 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) належним не дослідив надані позивачем докази, не перевірив наявність підстав для застосування статті 164 СК України і позбавлення батьківських прав відповідачів крізь призму врахування якнайкращих інтересів дитини, не звернув увагу на жорстоке поводження ОСОБА_4 з сином та не надав цьому факту правової оцінки, а також не врахував особисту думку ОСОБА_7, який на момент розгляду справи у суді досяг відповідного віку та чітко висловив свою думку з приводу стосунків з матір'ю, дійшовши необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до переконання про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. п. 2, 8 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити, а рішення Золочівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третьої особи органу опіки та піклування в особі Опікунської ради Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про розбавлення батьківських прав задовольнити та позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення апеляційної скарги, належить стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 640 грн., та за подання апеляційної скарги в розмірі 705 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третьої особи органу опіки та піклування в особі Опікунської ради Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про розбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 640 грн., та за подання апеляційної скарги в розмірі 705 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета