Номер провадження: 22-ц/785/1231/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Черевка П.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: позивача ОСОБА_4 та представника відповідача ПАТ «Марфін Банк» - Нікітіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 грудня 2017 року за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про припинення поруки,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Марфін Банк», згідно якої просив визнати договір поруки №03803-СО від 05.03.2008р., з додатковою угодою №1 від 06.04.2010р. припиненим.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що згідно Кредитного договору №00399від 05 березня 2008 року та додатковою угодою №1 від 06 квітня 2010 року, а також додатковою угодою №2 від 06 квітня 2010 року, ВАТ «Морський транспортний банк», надало ОСОБА_6 кредит у вигляді непоновлювальної лінії у сумі 310 525,83 доларів США, що в еквіваленті становила 1 568 155,44 гривень, на строк користування з 05 березня 2008 року по 03 березня 2028 року, із сплатою процентів за користування кредитними коштами за процентною ставкою в розмірі 11,9% річних.

Наданий ОСОБА_6 кредит був забезпечений порукою поручителів ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8. 06 квітня 2010 року між ПАТ «Марфін Банк» і поручителями були укладені додаткові угоди № 1 до договорів поруки.

Через невиконання боржником і поручителями своїх зобов'язань за кредитним договором, їх заборгованість перед банком станом на 29 черевня 2011 року склала 292 535,72 доларів США.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2014 року з боржника ОСОБА_6 та поручителів у солідарному порядку стягнуто вказану заборгованість.

15 квітня 2014 року, державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Комінтернівського районного управління юстиції виніс постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника ОСОБА_4 грошової суми в розмірі 2 402 783,99 гривень на користь ПАТ «Марфін Банк».

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2014 року, з відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, на користь ПАТ «Марфін Банк» стягнуто заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 41 342,68 доларів США, що в еквіваленті становить 329 625, 19 гривень.

Позивач стверджує, що з 30 черевня 2011 року - по 15 листопада 2013 року ПАТ «Марфін Банк» не заявляв до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом.

У грудні 2016 року ПАТ «Марфін Банк» звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом про стягнення з позичальника ОСОБА_6 і поручителів ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, заборгованості по процентам за користування кредитом, у сумі 91 004,45 доларів США, за період з 16.11.2013р. по 15.11.2016р., тобто після спливу шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Таким чином, договір поруки ОСОБА_4, є припиненими на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, так як закінчився шестимісячний строк, з дня настання основного зобов'язання по сплаті процентів за користування кредитом, а тому він звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд у їх задоволенні відмовити.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 01 грудня 2017 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Марфін Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Кредитного договору №00399/FO від 05 березня 2008 року з Додатковою угодою №1 від 06 квітня 2010 року та Додатковою угодою №2 від 06 квітня 2010 року, ВАТ «Морський транспортний банк», назва якого згодом була змінена на Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк», надав ОСОБА_6 кредит у вигляді непоновлюваної лінії в іноземній валюті у сумі 310 525,83 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ (5,050000 грн. за 1 дол. США) станом на 05.03.2008р. становила 1 568 155,44 гривень, на строк користування з 05.03.2008р. по 03.03.2028р., із сплатою процентів за користування кредитними коштами за процентною ставкою у розмірі 11,9 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з погашенням кредиту та сплатою процентів за користування кредитом шляхом внесення щомісячних платежів в терміни, розмірі та на умовах, що встановлені цим договором з додатками №№ 1, 2, з датою кінцевого повернення кредиту та усіх нарахувань за ним - 03 березня 2028 року.

Кредит був наданий ОСОБА_6 на придбання квартири АДРЕСА_1, вартістю 275 360,00 доларів США та на сплату страхових платежів в порядку, передбачених кредитним договором.

Наданий ОСОБА_6 кредит був забезпечений порукою, у тому числі й з ОСОБА_4, про що 05 березня 2008 року між Банком і поручителем ОСОБА_4 було укладено договір поруки №03803-СО.

Згідно п.1.2. вказаного договору поруки, поручитель відповідає перед банком за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що й позичальник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники.

06 квітня 2010 року між ПАТ «Марфін Банк» і поручителем ОСОБА_4 була укладена додаткова угода №1 до договору поруки №03803-СО від 05 березня 2008 року.

У зв'язку з невиконанням боржником і поручителями своїх зобов'язань за Кредитним договором №00399/FО від 05.03.2008р. з додатковою угодою №1 від 06.04.2010р. та додатковою угодою №2 від 06.04.2010р., їх заборгованість за цим договором з додатками перед банком станом на 29 червня 2011 року складала 292 535,72 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ (7,973000 грн. за 1 дол. США) станом на 29.06.2011р. становила 2 332 387,30 гривень, та 70 396,69 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 251 193,04 долари США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 2 002 762,11 гривні; заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом 41 312,68 долари США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 329 625,19 гривень; заборгованість по несплаті штрафу 12 253,43 гривні, заборгованість за пенею за несплату основного боргу 17 793,82 гривні, заборгованість за пенею за несплату процентів - 40 349,44 гривень.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2014 року по цивільній справі №2/1522/9232/11, позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк» задоволено та стягнуто з боржника ОСОБА_6 та поручителів ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 в солідарному порядку на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за Кредитним договором №00399/FО від 05.03.2008р. з Додатковою угодою №1 від 06.04.2010р. та Додатковою угодою №2 від 06.04.2010р. у загальному розмірі: - 292 535,72 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ (7,9730 грн. за 1 дол. США), станом на 29.06.2011р. становить 2 332 387,30 гривень та 70 396,69 гривень.

04 березня 2014 року Приморським районним судом м. Одеси видано Банку виконавчий лист на примусове виконання вищевказаного судового рішення.

Державний виконавець Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції постановою від 31 березня 2014 року відкрив виконавче провадження про стягнення з боржника ОСОБА_4 грошової суми в розмірі 2 402 783,99 гривні на користь ПАТ «Марфін Банк».

Постановою від 15 квітня 2014 року державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Комінтернівського районного управління юстиції відкрив виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 грошової суми в розмірі 2 402 783,99 гривні на користь ПАТ «Марфін Банк».

У грудні 2016 року ПАТ «Марфін Банк» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 91 004.45 долари США, за період: 16.11.2013 року - 15.11.2016 року за Кредитним договором №00399/FО від 05.03.2008 року та Договорами поруки №03801-СО від 05.03.2008 року, №03802-СО від 05.03.2008 року та №03803-СО від 05.03.2008 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2017 року, яке набрало законної сили 05 жовтня 2017 року встановлено факт погашення заборгованості боржника ОСОБА_6 перед ПАТ «Марфін Банк» за Кредитним договором №00399від 05 березня 2008 року з додатковою угодою №1 від 06 квітня 2010 року та додатковою угодою №2, у повному обсязі, у зв'язку із чим зобов'язання боржника перед банком припинилося.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.02.2014р. з відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 на користь ПАТ «Марфін Банк» стягнуто заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом в сумі 41 342,68 долари США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 329 625,19 гривень, станом на 29 червня 2011 року, за період з 30.06.2011р. по 15.11.2013р. Банк не заявляв до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом.

Договором поруки від 05 березня 2008 року і додатковими угодами до цього договору поруки не визначено строк, після закінчення якого зобов'язання припиняється.

Строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Зі збігом того строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права шляхом пред'явлення позову, кредитор вчиняти не може.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Вимогу (позов) до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах дії договору поруки.

Закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання до одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право (правова позиція Верховного Суду України №6-6цс14 від 17 вересня 2014 року).

Якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 cт. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений ч. 4 cт. 559 ЦК України шестимісячний строк обчислюється з цієї дати (правова позиція Верховного Суду України №6-2056 цс15 від 11 листопада 2015 року).

Умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦK України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (правова позиція Верховного Суду України №6-53цс14 від 17 вересня 2014 року).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Банк не скористався своїм правом у встановлений законом строк та не пред'явив до поручителя вимоги про дострокове повернення кредитної заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 30.06.2011р. по 15.11.2013р., тому порука ОСОБА_4 є припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України у зв'язку із закінченням шестимісячного строку з дня настання основного зобов'язання по сплаті відсотків за користування кредитом. У випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 cт. 559 ЦК України на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя про визнання договору поруки №03803-СО від 05 березня 2008 року, з додатковою угодою №1 від 06 квітня 2010 року, укладених між Публічним акціонерним товариством «Марфін Банк» і ОСОБА_4 - припиненим.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову.

Так, заперечуючи проти позову у письмових поясненнях від 08 листопада 2017 року, Банк послався на те, що виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2/1522/9232/11, який видано Приморським районним судом м. Одеси від 04.03.2014р. про стягнення з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Марфін Банк» в розмірі 2 402 783,99 гривень досі триває. Протокол №61 про придбання предмету іпотеки в порядку статті 49 Закону України «Про іпотеку», підписаний представником ПАТ «Марфін Банк», свідчить про намір стягувача придбати предмет іпотеки з прилюдних торгів та не підтверджує факт реалізації і придбання такого майна з прилюдних торгів.

Дійсно, згідно ч. 4 cт. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 cт. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений ч. 4 cт. 559 ЦК України шестимісячний строк обчислюється з цієї дати (правова позиція Верховного Суду України №6-2056 цс15 від 11 листопада 2015 року).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2014 року по цивільній справі №2/1522/9232/11, позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк» задоволено та стягнуто з боржника ОСОБА_6 та поручителів ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 в солідарному порядку на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за Кредитним договором №00399/FО від 05 березня 2008 року з Додатковою угодою №1 від 06.04.2010р. та Додатковою угодою №2 від 06.04.2010р. у загальному розмірі: - 292 535,72 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ (7,9730 грн. за 1 дол. США), станом на 29.06.2011р. становить 2 332 387,30 гривень та 70 396,69 гривень.

Вказаним рішенням суду першої інстанції достовірно та об'єктивно підтверджується те, що Банк скористався своїм правом у встановлений законом строк та пред'явив вимоги до боржника та поручителя ОСОБА_4 про дострокове повернення кредитної заборгованості, яка не повернута кредитору до теперішнього часу, що з достовірністю підтверджується матеріалами справи.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У статті 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В пункті 17 постанови №5 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р., Вищий спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Тому, у грудні 2016 року ПАТ «Марфін Банк» обґрунтовано звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 91 004.45 долари США, за період: 16.11.2013р. - 15.11.2016р. за Кредитним договором №00399/FО від 05.03.2008р. та Договорами поруки №03801-СО від 05.03.2008р., №03802-СО від 05.03.2008р. та №03803-СО від 05.03.2008р. й судження в рішенні суду першої інстанції про те, що, оскільки ПАТ «Марфін Банк» не заявляв до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 30.06.2011р. по 15.11.2013р., Банк пропустив шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобов'язання й договір поруки вважається припиненим, є хибними та такими, що не відповідають положенням ст. ст. 598, 599 ЦК України.

Крім того, Банк стверджував, що посилання суду першої інстанції на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2017 року у справі №522/5239/17, яке набрало законної сили 05 жовтня 2017 року, та яким встановлено факт погашення заборгованості боржника ОСОБА_6 перед ПАТ «Марфін Банк» за Кредитним договором №00399від 05.03.2008 року з додатковою угодою №1 від 06 квітня 2010 року та додатковою угодою №2, у повному обсязі, у зв'язку із чим зобов'язання боржника перед банком припинилося, є помилковими, оскільки поручитель ОСОБА_4 участь у вказаній справі не приймав й обставини щодо припинення зобов'язання боржника перед кредитором підлягають обов'язковому доведенню у даній справі в загальному порядку.

Дійсно, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, в редакції чинній на час вирішення справи, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Однак, у абзаці другому п. 7 постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Тому, колегія суддів вважає, що судження суду першої інстанції про те, що обставини припинення зобов'язання за договором кредиту виконанням, проведеним належним чином, не доказуються у даній справі, є помилковими, оскільки поручитель ОСОБА_4 участь у справі №522/5239/17 не приймав й обставини щодо припинення зобов'язання боржника перед кредитором підлягають встановленню на загальних підставах.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

За таких підстав, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_4 не доведено належним чином в судовому засіданні те, що зобов'язання за договором поруки №03803-СО від 05 березня 2008 року, з додатковою угодою №1 від 06.04.2010р., укладених між Публічним акціонерним товариством «Марфін Банк» і ОСОБА_4 є припиненими, тому Банк не порушив права поручителя ОСОБА_4 й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає захисту судом.

Отже, вимоги позивача ОСОБА_4 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ч. 4 ст. 559 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ч. ч. 1 та 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідач поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 960,00 грн. (а. с. 148, 149), тому у зв'язку з задоволенням апеляційної скарги з позивача на користь Банку підлягає стягненню судовий збір в сумі 960 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 грудня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про припинення поруки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (код 21650966) судовий збір за розгляд апеляційної скарги у розмірі 960 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 10 грудня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

П.М.Черевко

Р.Д.Громік