ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 361/5806/15-ц

провадження № 61-4931св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач -Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», подану його представником КлименкомТарасом Васильовичем, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 8 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Василишина В. О., та на ухвалу апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2016 року, постановлену у складі колегії суддів: Гуля В. В., Верланова С. М., Слипченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серні 2015 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк»), в якому просив встановити нікчемність пункту 1.5 договору № 01762/04733LССВ від 4 червня 2013 року про відкриття банківського рахунка, кредитного обслуговування рахунка та встановлення кредитного ліміту, укладеного між ним та ПАТ «Платинум Банк», наслідком недійсності якого визначити обов'язок відповідача зарахувати надмірно сплачені кошти в сумі 570 грн. щомісячно на дострокове погашення тіла кредиту за відповідний період; стягнути із ПАТ «Платинум Банк» на його користь надмірно сплачені кошти в розмірі 5 821,83 грн.; визнати припиненим з 20 квітня 2015 року правовідношення між ним та ПАТ «Платинум Банк», що виникли з договору № 01762/04733LССВ про відкриття банківського рахунка, кредитного обслуговування рахунка та встановлення кредитного ліміту.

В обґрунтування позову посилався на те, що 4 червня 2013 року між ним та ПАТ «Платинум Банк» укладено договір № 01762/04733LССВ про відкриття банківського рахунка, кредитного обслуговування рахунка та встановлення кредитного ліміту, згідно з умовами якого йому надано кредит у вигляді кредитної лінії в рамках ліміту в розмірі 20 000 грн. зі сплатою 20% річних на строк 36 місяців або до дати зменшення до 0 грн. і непоновлення кредитного ліміту.

До кредитного договору банком внесений пункт 1.5, за яким позичальник зобов'язаний щомісяця сплачувати комісію за кредитне обслуговування рахунку в розмірі 570 грн.

Посилаючись на те, що цей пункт договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та положенням Цивільного кодексу України, ОСОБА_4 просив визнати його нікчемним.

Оскільки позивач умови договору виконував належним чином та у повному обсязі, здійснював погашення кредиту та процентів, а банком, в свою чергу, на підставі нікчемної умови кредитного договору безпідставно списано у свій дохід 13 680 грн. (570 грн. х 24 місяці) комісії, тому ПАТ «Платинум Банк» має скоригувати зобов'язання позичальника у бік зменшення шляхом зарахування сплаченої суми за кожний відповідний місяць.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 8 червня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 1.5 договору № 01762/04733LССВ від 4 червня 2013 року про відкриття банківського рахунка, кредитного обслуговування рахунка та встановлення кредитного ліміту, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Платинум Банк».

Визначено наслідком недійсності пункту 1.5 договору № 01762/04733LССВ обов'язок ПАТ «Платинум Банк» зарахувати кошти в сумі 570 грн., що сплачувались щомісячно, на погашення тіла кредиту за відповідний період.

Стягнено із ПАТ «Платинум Банк» на користь ОСОБА_4 надмірно сплачені кошти в розмірі 5 821,83 грн.

Визнано припиненими правовідношення між ОСОБА_4 та ПАТ «Платинум Банк», що виникли із договору № 01762/04733LССВ від 4 червня 2013 року, з 20 квітня 2015 року.

Стягнено з ПАТ «Платинум Банк» на користь держави судовий збір у сумі 582 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції послався на те, що за змістом частини четвертої, п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною, а у відповідності до частини восьмої статті 18 Закону (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. За змістом частини восьмої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат. Якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, встановлених в абзаці першому цієї частини, кредитодавець зобов'язаний здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення. З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, дійшов висновку, що це рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У листопаді 2016 ПАТ «Платинум Банк», діючи через свого представника КлименкоТ.В., подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі зазначено, що комісія за обслуговування кредиту була включена до сукупної вартості кредиту у твердій грошовій формі; наявність умови договору про сплату комісії не завдає шкоди споживачеві, оскільки не є несправедливою; кредитний договір містив детальну інформацію про те, за надання яких послуг споживач кредитного договору сплачує щомісячну комісію, таким чином, умови кредитного договору у повному обсязі відповідають вимогам чинного законодавства. До того ж, споживач ОСОБА_4 підписав кредитний договір, виконував його, тобто погодився з його умовами. Крім того, у касаційний скарзі заявник зазначає про помилковість висновку про те, що правовідносини за договором є припиненими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 10 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, за правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частини четвертої, п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до частини восьмої статті 18 цього ж Закону нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладання кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладання кредитного договору тощо).

Згідно із частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

За змістом частини восьмої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат. Якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, встановлених в абзаці першому цієї частини, кредитодавець зобов'язаний здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення.

Судом встановлено, що 4 червня 2013 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_4 укладено договір № 01762/04733LССВ про відкриття банківського рахунка, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту, за умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредит шляхом встановлення кредитного ліміту у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії з метою проведення платежів за товари та послуги на суму кредитного ліміту у 20 000 грн. зі сплатою 20% річних

(а.с.5-8).

Відповідно до умов пункту 1.5 договору про відкриття банківського рахунка, кредитного обслуговування рахунка та встановлення кредитного ліміту, розмір щомісячної комісії за кредитне обслуговування рахунку становить 570 грн.

При цьому, за час виконання зобов'язань за кредитним договором позичальником за 24 місяці сплачено 13 680 грн. комісії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання припиненими зобов'язання за кредитним договором внаслідок їх повного виконання з огляду на те, що умова договору про сплату комісії за договором є нікчемною, ОСОБА_4 надав відповідний розрахунок; станом на 10 серпня 2015 року переплата за кредитним договором складає 5 821,83 грн.

При цьому, заперечуючи проти позову, відповідач не надав чіткого та обґрунтованого розрахунку, з якого можна було би зробити беззаперечний висновок про те, що зобов'язання за кредитним договором не виконані, тобто підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Вирішуючи позов, суд правомірно відхилив доводи відповідача про те, що комісія за обслуговування кредиту встановлена за перелік дій, що вчиняються банком при наданні послуг з кредитування, оскільки встановлення таких дій не допускається, як передбачено змістом пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

За даними виписки по рахунку позичальника, кошти у вигляді сплачених процентів та кошти, визначені як комісія, зараховувалися банком на один і той же рахунок 2208 - «Нараховані доходи за кредитами на поточні потреби, що надані фізичним особам», відповідно до Інструкції «Про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», затвердженої постановою Правління Національного банку України 17 червня 2004 року № 280.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що кредитний договір містить умови, які суперечать чинному законодавству і вводять в оману стосовно ціни кредиту, так як разом зі сплатою позичальником 20% річних банком у якості доходу отримується і зараховується додаткова комісія за послуги, розмір якої майже дорівнює розміру кредиту.

Оскільки у касаційній скарзі викладені аналогічні доводи щодо оцінки переліку послуг, які включені до послуг з обслуговування кредиту, касаційний суд відхиляє ці доводи, адже вони стосуються переоцінки доказів у справі.

Крім того, доводи, викладені у касаційний скарзі, про те, що у договорі чітко розписано, що входить до дій з обслуговування кредиту, за які встановлено щомісячну комісію, і що такі умови не вносять дисбаланс у договірні права споживача кредитних послуг, відхиляються судом касаційної інстанції, адже, як вбачається із сукупної вартості кредиту, що міститься в матеріалах справи, сума кредиту становить 20 000 грн., а сума комісії за цим договором, що стягується щомісячно, становить у сукупності 20 520 грн.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, які доводами касаційної скарги не спростовані, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», подану його представником Клименком ТарасомВасильовичем, залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 8 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

Г. І. Усик