КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді І інстанції - Катющенко В.П.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1770/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що у серпні 2015 року її батьку ОСОБА_5 були потрібні значні фінансові ресурси на лікування, у зв'язку з чим позивач звернулась до ОСОБА_3 по допомогу. Останній погодився їй допомогти і надати в борг грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США, при умові, що ОСОБА_2 підпише з ним договір купівлі-продажу спірної квартири. Даний договір було підготовлено нотаріусом Войтовським В.В., який було підписано позивачкою без ознайомлення з текстом самого договору.

Позивачем зазначено, що ОСОБА_3 надав їй грошові кошти під розписку у розмірі не 25 000 доларів США, а 20 000, у зв'язку з тим, що 5 000 останній відрахував на нотаріальні дії. Крім того, відповідачем було надано під підпис договір позики на суму 4 000 доларів США. Станом на 06 жовтня 2016 року позивачем було повернуто 10 000 доларів США, проте через скрутне матеріальне становище у листопаді того ж року позивач не змогла внести черговий платіж і відповідач по справі вимагає звільнити спірну квартиру.

Вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2016 року є удаваним, так як фактично було укладено договір позики, а договір купівлі-продажу є гарантією виконання взятих зобов'язань. Позивач ніколи не мала на меті продавати квартиру.

Враховуючи викладене та уточнені позовні вимоги, просила застосувати наслідки удаваного правочину та визнати нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №3649 договором застави, який сторони насправді вчинили.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не було надано оцінки доказам, які підтверджують факт повернення апелянтом відповідачу грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США, тобто у більшому розмірі, ніж передбачено укладеним договором позики на 4 000 доларів США. Також не було враховано, що ні ОСОБА_2, ні відповідач не мали на меті настання юридичних наслідків договору купівлі-продажу квартири, а мали на меті забезпечити виконання зобов'язання повернення отриманих коштів в борг.

Враховуючи викладене, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

04 грудня 2018 року на адресу суду надійшов відзив від ОСОБА_3, відповідно до якого вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. Відповідач зазначає, що ОСОБА_2 усвідомлювала правові наслідки укладення спірного договору, нею не було доведено та не підтверджено належними доказами обставину дійсного спрямування отриманих від продажу квартири коштів на лікування тяжко хворого батька, а також не доведено спрямованості волі сторін на встановлення інших цивільно-правових відносин.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_7 та представника відповідача ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 367 ЦПК України в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Суд першої інстанції встановив, що 06 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець ОСОБА_2 передає, а покупець ОСОБА_3 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 та сплачує за неї обумовлену цим договором грошову суму (а.с.5-6).

Відповідно до п. 4 договору, ціна продажу квартири, становить 500 000,00 грн., що становить еквівалент 25 000,00 доларів США, які покупець сплатив продавцю в повному обсязі до моменту підписання цього договору. Взаємних претензій щодо порядку розрахунків за цим договором, сторони одна до одної не мають.

В той же день між сторонами було укладено договір позики, за яким позикодавець ОСОБА_3 передав у власність позичальника ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 89 080,00 грн., що еквівалентно 4 000 доларів США, відповідно до середньо комерційного курсу продажу долару США до гривні встановленого ПАТ КБ «Приватбанк» на день укладання цього договору, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (а.с.7-8).

Сторона позивача, зокрема, вказує на те, що ні позивач, ні відповідач не мали на меті породження юридичних наслідків після укладення договору купівлі-продажу квартири позивача, при цьому спірний договір мав на меті забезпечення виконання позивачем умов повернення відповідачу отриманих нею коштів у борг.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного процесуального кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 235 Цивільного кодексу України передбачено що, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз'яснено в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Тож, аналізуючи норми чинного законодавства Українизазначені вище випливає, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, стороною позивача не було надано належних доказів, які б свідчили про існування домовленості про укладення між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу спірної квартири з метою приховання іншого будь-якого правочину, а також доказів, які б свідчили про отримання позивачем грошових коштів за договором від відповідача в рахунок позики. Натомість, як встановлено судом, в день укладення спірного договору між сторонами було укладено договір позики на загальну суму отримання позивачем у позику 4 000 доларів США. При цьому, твердження позивача про те, що договір купівлі-продажу квартири насправді приховував договір застави, як забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, на думку суду є надуманим, оскільки за умовами договору купівлі-продажу, позивач несла додаткові витрати з його оформлення, уникнення частини з яких було б у разі дійсного укладання договору застави, який також підлягав нотаріальному посвідченню.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при дослідженні доказів правомірно визначився, що позивач при укладенні договору купівлі-продажу квартири усвідомлювала про вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків правочину, що укладається та своїм власним підписом підтвердила, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, оскільки це відповідало її внутрішній волі.

Як вбачається, Договором купівлі продажу квартири встановлено, що нотаріусом, при його укладенні засвідчено факт сплати відповідачем позивачу повної ціни продажу квартири - 500 000,00 грн. та засвідчено факт відсутності будь-яких претензій позивача щодо порядку розрахунків за цим договором при його укладенні. Крім того, пунктом 15 підписаного Договору, засвідчено, що саме позивач несе витрати, пов'язані з оформленням цього договору, що підтверджується платіжними документами про сплату позивачем державного мита, військового збору, пенсійного збору, наявними в матеріалах витребуваної та дослідженої у судовому розгляді нотаріальної справи.

Також нотаріусом КНО ВойтовськимВ.С., вказано на той факт, що в процесі спілкування та підготовки документів у нотаріуса не виникло жодного сумніву у тому, що позивач, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, не усвідомлює її значення, зміст чи правових наслідків укладення цього договору купівлі-продажу квартири. Такі обставини справи спростовують позицію позивача, що продаж квартири був здійснений не за ринковою вартістю, а грошова сума за договором нібито була сплачена відповідачем не у повному обсязі і вже після нотаріального посвідчення договору.

Тож позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами обставину дійсного спрямування позивачем отриманих від продажу квартири грошових коштів на лікування тяжко хворого батька, щоб вказувало на тяжкий моральний та матеріальний стан позивачки при укладенні договору купівлі-продажу квартири.

З урахуванням вказаних вимог закону, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача про визнання нотаріального договору купівлі-продажу квартири удаваним - не відповідають дійсності та фактичним обставинам вчиненої нотаріальної дії та є безпідставними у намаганні позивача поєднати вчинений нею правочин з іншим за своїм предметом договору позики.

Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку фактичних обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими і не спростовують висновків суду, оскільки не призвели до порушення основних принципів цивільного процесуального законодавства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі і не вплинули на суть ухваленого рішення.

Керуючись ст. 12, 81, 263, 264, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Мотивований текст постанови виготовлено та внесено до ЄДРСР 21 грудня 2018 року .

Головуючий суддя: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв