Справа № 463/3920/18
Провадження № 2/463/1554/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом Личаківського відділу соціального захисту управління департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг в сумі 52 782,41 гривень.

Позов мотивує тим, що на підставі заяв відповідача від 15 жовтня 2014 року, 28 квітня 2015 року, 27 жовтня 2015 року, 05 травня 2016 року та 26 жовтня 2016 року Личаківським відділом соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради їй було призначено щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (далі також допомога) на період з 15 жовтня 2014 року до 25 квітня 2017 року.

30 травня 2017 року позивачем здійснено перевірку правильності та повноти інформації, що надається заявниками для призначення житлових субсидій, соціальної допомоги, компенсацій та пільг, в ході якої отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої член сім`ї відповідача (чоловік) ОСОБА_5 є власником 1/12 чистини квартири за адресою: АДРЕСА_1. За результатами даної перевірки складено акт, згідно якого відповідач надала неповну інформацію про свій майновий стан, внаслідок чого грошова допомога в період з 15 жовтня 2014 року до 25 квітня 2017 року була виплачена неправомірно по вині відповідача. Це призвело до надмірної виплати бюджетних коштів на суму 52782,41 гривень, що підлягають стягненню з відповідача. Добровільно кошти остання не повернула, що порушує права позивача, у звязку із чим позивач змушений звернутись із позовом до суду.

Ухвалою судді від 8 серпня 2018 року прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

23 серпня 2018 року до суду надійшло заперечення на позовну заяву, в якому відповідач наполягає на достовірності поданих нею даних у заявах на адресу позивача про виплату матеріальної допомоги. Стверджує що заповнювала заяву (додаток №3) у чіткій відповідності до її вимог, керуючись п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 1 жовтня 2014 року, тому правомірно заперечила наявність у володінні будь-кого з членів сім`ї житлового приміщення, що розташоване в регіонах інших ніж тимчасово окупована територія України за відсутності такого. Після внесення змін до п. 6 даного нормативно правового акту Постановою Кабінету Міністрів України № 370 від 31 травня 2017 року, в якому введено додаткову запитувану інформацію щодо наявності у членів сім`ї заявника «частки житлового приміщення/житлового приміщення», більше не отримувала адресної допомоги через те, що її чоловік ОСОБА_5 володіє у спільній частковій власності частиною (1/12 квартири) житла на території України. Вважає, що закон зворотної дії не має. Покликається на своє скрутне матеріальне становище та важкий фінансовий стан у зв`язку з переселенням та необхідністю орендувати квартиру, наявністю у сімї двох дітей-студентів та чоловіка - інваліда ІІІ групи. Просить у задоволенні позову відмовити. У додатковому письмовому поясненні та запереченні на позов відповідач наполягає на тому, що 1/12 частину квартири чоловіка не можна вважати житловим приміщенням, оскільки на неї припадає лише 6,025 кв.м. загальної площі чи 3,47 кв.м житлової площі даної квартири, оскільки норма житлової площі в Україні згідно з ст. 47 ЖК України становить 13,65 м.кв. Тому, відповідно до ст. 48 ЖК України, житлове приміщення надається в межах норми житлової площі, але не менше розміру, встановленого Кабінетом Міністрів України.

У відповіді на відзив, що надійшов до суду 9 листопада 2018 року позивач, наполягаючи на задоволенні позову, додатково зазначає, що чоловік відповідача ОСОБА_5 ще 13 травня 2014 року, до звернення відповідача з заявами про виплату адресної допомоги став співвласником квартири (частка власності 1/12). На переконання позивача житловий будинок, квартира чи частина житлового приміщення слугують тотожним цілям і призначені для проживання людей. Позивач вважає, що чоловік позивача на день її звернення з заявою про виплату допомоги мав у власності житлове приміщення, в якому міг проживати разом з своєю сім`єю. Посилається на ст.ст. 379, 380, 382 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності від 9 січня 2018 року, позов підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним у ньому, просив його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов заперечила, додатково пояснила, що звернулася з заявою до позивача після приїзду з Луганська у 2014 році, оскільки не мала житлового приміщення. В її чоловіка ОСОБА_5 є у власності 1/12 частка квартири, яку чоловік отримав у спадщину. Вказаною часткою квартири її сім`я не користується і не може користуватися тому, що ця частка в квартирі надто мала і становить лише 6,025 кв.м. загальної чи 3,47 кв.м житлової площі. Вважає, що інформація про майновий стан у її заявах подана коректно, оскільки у власності її чоловіка є не житлове приміщення в цілому, а лише частина житлового приміщення. Після вступу в дію змін до Порядку з 1 червня 2017 року, відповідно до якого у заяві слід було вказувати також про наявність «частини житлового приміщення» що наявні у власності членів сім`ї, вона з заявами до позивача про виплату допомоги більше не зверталася. Просила в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4, яка діяла на підставі доручення від 30 серпня 2018 року, в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у запереченні на позов, просила в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності та взаємозв'язку, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі заяв відповідача ОСОБА_3 від 15 жовтня 2014 року, 28 квітня 2015 року, 27 жовтня 2015 року, 05 травня 2016 року та 26 жовтня 2016 року (а.с. 4-8) Личаківським відділом соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради їй було призначено щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг на вказані періоди з 15 жовтня 2014 року до 25 квітня 2017 року, про що прийняті відповідні рішення ( а.с. 10-15) .

Як вбачається із довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19 березня 2018 року № 1410, відповідач є переміщеною особою з тимчасово окупованої території: 91031, м. Луганськ, вул. Щорса, 31/140 (а.с. 60).

Згідно з свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-СГ № 315284 від 12 листопада 1995 року, між відповідачем та ОСОБА_5 укладено шлюб 12 листопада 1995 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 2979 (а.с.26).

З матеріалів позову вбачається, що за вказаний період відповідачу було виплачено 52782,41 гривень, що підтверджується копією довідки про виплачену допомогу (а.с. 16).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 88384736 від 30 травня 2017 року, ОСОБА_5 є власником 1/12 чистини квартири за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 72,3 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м. (а.с.17).

Згідно з актом позивача від 30 травня 2017 року, відповідач надала неповну інформацію про свій майновий стан, внаслідок чого грошова допомога в період з 15 жовтня 2014 року до 25 квітня 2017 року виплачена неправомірно по вині відповідача, що призвело до надмірної виплати бюджетних коштів на суму 52782,41 гривень (а.с. 20).

Позивач тричі звертався до відповідача з повідомленнями про повернення надміру виплачених коштів листами від 31 травня 2017 року, 5 липня 2017 року, 9 серпня 2017 року, однак вказана сума коштів добровільно сплачена відповідачем не була (а.с. 21-23).

Із змісту акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї відповідача, ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донькою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 мешкає за адресою: м. Львів, вул. Тракт Глинянський, 147а/21. Обоє дітей відповідача є студентами (а.с. 42).

Відповідно до п. 2 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 505 (далі також Порядок), грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад, з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Згідно з п. 12 Порядку, виплата грошової допомоги припиняється з наступного місяця у разі: виявлення уповноваженим органом факту подання недостовірної інформації або неповідомлення про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги.

У відповідності до положень ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб», підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа, зокрема, повернулася до покинутого місця постійного проживання; виїхала на постійне місце проживання за кордон; подала завідомо недостовірні відомості.

Для отримання допомоги, заявники зазначають відомості про всіх членів сімї відповідно до п. 5 Порядку.

Судом встановлено, що до вищенаведеного Порядку неодноразово вносились зміни, тому оцінці підлягає відповідність інформації, поданої відповідачем у заявах, вимогам Порядку про виплату допомоги в редакціях, що були чинними на час їх звернення. Також підлягає встановленню зміст терміну «житлове приміщення», вжитого авторами у вказаних нормативно правових актах, зокрема, у Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 505, який регламентує вимоги до заяви на отримання допомоги.

На час першого звернення відповідача з заявою 15 жовтня 2014 року про отримання Допомоги, абзац 9 п. 5 Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 505, який передбачав подання інформації щодо майнового стану заявника та членів його сім`ї, був викладений у наступній редакції: «наявність у будь-кого з членів сімї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції».

На час останнього звернення відповідача з заявою про призначення допомоги 18 травня 2017 року, вказана норма Порядку із змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 964 від 14 грудня 2016 року була викладена у наступній редакції: «наявність у будь-кого з членів сімї у власності житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення».

На час звернення позивача з цим позовом, абзац десятий пункту 5 згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 810 від 7 жовтня 2015 року № 370 від 31 травня 2017 року був викладений у наступній редакції: «наявність у будь-якого із членів сімї у власності житлового приміщення/частини житлового приміщення, розташованого в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення»;

Таким чином, судом встановлено, що на час подання заяв відповідачем, вищевказана норма передбачала подання інформації про наявність у володінні чи у власності члена сім`ї заявника «житлового приміщення».

Досліджуючи питання який зміст вкладено автором у термін «житлове приміщення» у вказаному нормативно-правовому акті, необхідно проаналізувати змістовне навантаження цього терміну в інших нормативно-правових актах цивільного законодавства.

Термін «житлове приміщення» вживається у Житловому кодексі України, зокрема при визначенні норми житлової площі (ст. 47 ЖК України), розміру житлового приміщення, що надається громадянам (ст. 48 ЖК України)

У Цивільному кодексі України термін «житлове приміщення» вживається у ст.ст. 379, 380, 381, 382 ЦК України при визначенні поняття житла та його видів. Термін «житлове приміщення» вживається також у ч.1 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Отже, у вказаній нормі права термін «житлове приміщення» вживається законодавцем як частина житла власника (будинку чи квартири) без зазначення його мінімального розміру.

Однак, якщо викладаючи абзац десятий пункту 5 Порядку у вищенаведеній редакції згідно змін внесених Постановою Кабінету Міністрів України № 810 від 7 жовтня 2015 року № 370 від 31 травня 2017 року в тексті цього документа автор термін «житлове приміщення» не замінює на термін «частина житлового приміщення», а залишає його у тексті поряд з доданим терміном «частина житлового приміщення». Це свідчить про те, що автор вказаного нормативно-правового акту розрізняє ці два терміни: «житлове приміщення» та «частина житлового приміщення».

Частина 3 ст. 2 ЦПК України визначає одним з основних засад (принципів) цивільного судочинства верховенство права.

У відповідності до ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Верховенство права це принцип діяльності органів державної влади, інших публічних і приватних суб'єктів на засадах законності, правової визначеності, рівності перед законом і недискримінації, забезпечення доступу до незалежного і неупередженого правосуддя, додержання прав людини.

Необхідні елементами верховенства права є:

- законність, у тому числі прозорість, підзвітність і демократичний порядок ухвалення законів;

- правова визначеність, яка передбачає легкість і доступність з'ясування змісту права та юридично забезпечену можливість скористатися цим правом;

- заборона державного свавілля, у тому числі обмеження дискреційних повноважень органів держави, обґрунтованість їх рішень;

- ефективний доступ до правосуддя в незалежних і неупереджених судах, судовий контроль за законністю та конституційністю актів державної влади, функціонування незалежної адвокатури, виконання рішень судів;

- додержання прав людини, передусім гарантованість права на ефективний засіб правового захисту, справедливий суд, бути вислуханим, презумпцію невинуватості, заборону зворотної дії закону;

- недискримінацію і рівність перед законом, що передбачає відсутність законів, які містять дискримінаційні положення відносно певних осіб чи їх груп або закріплюють правові привілеї, заборону дискримінаційного тлумачення або застосування закону.

Згідно принципу правової визначеності суб`єктам має бути забезпечена можливість планувати свої дії із впевненістю, що вони знають про правові наслідки своїх дій. Цей принцип вимагає, зокрема, щоб правові акти заздалегідь оприлюднювалися, діяли на майбутнє, були ясними, точними, чіткими та несуперечливими. Застосування правових актів також має бути передбачуваним.

Отже, на підставі принципу правової визначеності, відповідач правомірно не вказувала у своїх заявах інформації про наявність у власності чоловіка «частини житлового приміщення», оскільки цього не було передбачено вимогами Порядку, що діяв на час її звернень з заявами.

При вирішенні даної цивільної справи суд не застосовує норми права, на які посилається відповідач, оскільки вказані норми матеріального права визначають, зокрема норму житлової площі (ст. 47 ЖК України), розмір житлового приміщення, що надається громадянам (ст. 48 ЖК України) і не регулюють спірні правовідносини.

Однак, відповідно до ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Тому, з огляду на ці засади, суд бере до уваги той факт, що розмір частки квартири яка є у власності члена сім`ї відповідача (1/12 частка, що складає 6,025 кв.м. загальної площі чи 3,47 кв.м житлової площі) є надто малою, і настільки незначною, що не може впливати на матеріальний стан сім`ї відповідача та на забезпечення її сім`ї житлом.

Крім цього, зважаючи на значну тривалість спірних правовідносин між сторонами, позивач мав можливість впродовж розумного строку перевірити правильність поданих відповідачем даних на предмет відповідності нормативним актам і, у випадку виявлення розбіжностей чи неточностей, повідомити про це відповідача та припинити виплату адресної допомоги, чого зроблено не було, а відповідач мала право сподіватися, що правильність зазначених нею у заяві відомостей належним чином перевірено і, у звязку з їх незмінністю впродовж цього тривалого проміжку часу, ці подані відомості не суперечать вимогам чинних нормативних актів.

Таким чином, суд приходить до переконання, що зважаючи на зміст нормативно-правових актів, які діяли на час спірних правовідносин та встановлених фактичних обставин даної справи, відповідач у своїх заявах надавала повну інформацію, не вказуючи про наявність у члена її сім`ї у власності «частини житлового приміщення». Відповідача та її сім`ю слід вважати такими, що реально потребували щомісячної адресної допомоги, що надається внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, а тому позивачу, як органу на якого покладено виконувати обов`язки у сфері соціального захисту населення, в тому числі шляхом виплат адресної допомоги за рахунок бюджетних коштів, не завдано шкоди. Зважаючи на наведене позов задоволенню не підлягає.

При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 141, 264, 265, 273, 274 ЦПК України, суд

ухвалив:

у задоволенні позову Личаківського відділу соціального захисту управління департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (імя) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: Личаківський відділ соціального захисту управління департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Театральна, 10, ідентифікаційний номер 26180956.

Відповідач: ОСОБА_3, місце проживання: 79067, м. Львів, вул. Тракт Глинянський, 147-А/21, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Суддя: Стрепко Н.Л.