Провадження № 2/461/101/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2018 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря Скаба В.О.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до начальника Львівпоштамта Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» ОСОБА_3, начальника Львівпоштампа Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» ОСОБА_4 про захист прав споживача,

встановив:

У провадженні Галицького районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до начальника Львівпоштамта Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» ОСОБА_3, начальника Львівпоштампа Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» ОСОБА_4 про захист прав споживача.

Позивач повторно не зявився в судове засідання, про причини неявки суд не повідомив. Судова повістка про виклик скеровувалась позивачу належним чином на зазначену ним адресу, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами. Заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не подав.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд залишити позов ОСОБА_2 без розгляду, у звязку з неодноразовою неявкою позивача в судові засідання. Вказав, що забезпечення його явки, як представника відповідача, в судові засідання на розгляд даної справи, спричиняє витрати для підприємства поштового звязку «Укрпошта». При цьому, вважає, що неодноразові неявки позивача в судові засідання, на його думку, є зловживанням позивачем своїми процесульними правами. В силу того, що він (представник відповідача) являється представником підприємства поштового звязку «Укрпошта» йому відомо від працівників пошти, що ОСОБА_2 регулярно з'являється до відділення поштового зв'язку, однак, які саме поштові відправлення скеровані на його адресу отримувати, а які ні ОСОБА_2 обирає сам, тобто відмовляється отримувати всю кореспонденцію.

Відповідно до ч.5ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Положеннями ст. 43 ЦПК України визначено, що учасники справи зобовязані, зокрема, зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.1, 3, 6, 8, 13 статті 128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обовязковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Днем вручення судової повістки, зокрема є:

-день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

-день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

З наведених положень Закону випливає, що суд не повинен зясовувати причини повторної неявки позивача в судове засідання, якщо останній про них не повідомив. Крім того, такі положення Закону повязані із дією принципу цивільного судочинства диспозитивністю, відповідно до якого кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами. Також наведені положення покладають на сторону (в даному випадку позивача) отримувати поштову кореспонденцію за адресою вказаною цією стороною, повідомляти суд про зміну місця проживання та причини неявки в судове засідання.

Як видно з матеріалів справи позивач неодноразово не являвся в судові засідання на розгляд справи. Про призначені судом дати засідань, у які позивач не зявився, а саме на 23.05.2018 року, 06.07.2018 року, 22.10.2018 року, 16.11.2018 року та 12.12.2018 року ОСОБА_2 було повідомлено у визначений ст.128 ЦПК України порядок та спосіб.

Детальний аналіз матеріалів справи свідчить, що основною причиною не розгляду справи є процесуальна поведінка позивача, в тому числі повязана з неодноразовою неявкою в судові засідання без поважних причин, а також неотримання належним чином скерованої йому поштової кореспонденції за адресою наданою саме позивачем.

У матеріалах справи наявні копії судових повісток, згідно з яких позивач повідомлявся про розгляд його справи за адресою місця проживання, зазначеною у позовній заяві, а також конверти з повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою про повернення, у звязку із закінченням терміну зберігання. Вказане свідчить, що судові повістки скеровувались позивачу у спосіб визначений законом.

Відтак, судом вживались усі необхідні та можливі заходи щодо повідомлення позивача про день, час і місце проведення судового засідання на призначені дати. Окрім того, судом, безпосередньо в судовому засіданні, також розяснено позивачу право на отримання судових викликів за допомогою SMS-повідомлень та телефонограм, однак позивач незважаючи на те, що він повідомив про наявність у нього мобільного телефону, відмовився від такого способу його оповіщення про дату та час судового засідання. Крім того, суд під час розгляду клопотань позивача про відкладення розгляду справи неодноразово роз'яснював йому право на отримання правової допомоги, в тому числі і безоплатної.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною ОСОБА_1 України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім

суспільстві.

У своїй практиці Європейський суд(далі - Суд) неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Суд повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець, держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співрозмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним з точки зору його практичного забезпечення, вказане право в силу своєї природи вимагає державного регулювання (яке може змінюватися залежно від місця та часу, з урахуванням потреб і ресурсів як суспільства, так і конкретних осіб). Разом з тим, таке врегулювання не повинно завдавати шкоди змісту цього права та конкурувати з іншими правами, встановленими Конвенцією.

Крім того, ЄСПЛ зазначає (рішення від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа ОСОБА_5 проти Іспанії"), що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Неодноразова неявка позивача ОСОБА_2, яким було ініційовано судовий спір, без поважних причин у судове засідання свідчить про зловживання сторони своїми процесуальними правами, що є неприпустимим.

У силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України».

Положення щодо дотримання розумних строків визначені як ЦПК України, так і вищенаведеною Конвенцією покладають на суд обов'язок розглянути і вирішити справу без невиправданих зволікань, що дасть можливість надати особі своєчасний захист її прав, свобод та інтересів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Також, Європейський суд неодноразово наголошував, що суд приймає рішення щодо дотримання вимог Конвенції, переконавшись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Посилаючись на судову практику, суд, в тому числі, враховує висновки Європейського суду з прав людини висловлені у рішенні в справі «Каракуця проти України» від 16.05.2017 року, де суд відхилив скаргу заявника на порушення права доступу до правосуддя, оскільки він не виявив належної зацікавленості у розгляді своєї справи про що, зокрема, свідчило те, що він протягом тривалого проміжку часу не звертався до суду за інформацією щодо стану її розгляду.

Відповідно до наявних матеріалів справи, позивач неодноразово без поважних причин не зявлявся в судові засідання, а тому вищенаведені обставини справи та положення Закону дають обґрунтовані підстави суду посилатися на неналежне додержання умов реалізації стороною позивача права на звернення до суду за захистом.

Також суд враховує, що однією з аксіом цивільного судочинства є аксіома визначена наступним чином: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Вищенаведені обставини, характеризують процесуальну поведінку позивача, як свідоме маніпулювання положеннями закону, які регулюють питання вручення судвових викликів (повісток), з метою затягнути розгляд справи. Слід відзначити, що суд неодноразово наголошував в судових засіданнях за участю позивача на готовності провести розгляд справ из винесенням остаточного рішення. Однак, незважаючи на це, а також ігноруючи той факт, що справа досить тривалий час перебуває на розгляді, позивач під різними приводами вчиняв дії, які унеможливлювали розгляд справи (подавав заяви про відводи, посилався на погане самопочуття, тощо).

Отже, дотримуючись справедливого балансу захисту прав як позивача, так і відповідачів, які регулярно вимушені витрачати свій час та ресурси спрямовані на забезпечення явки своїх представників в судові засідання, які відкладаються внаслідок неявки позивача, суд приходить до висновку, про необхідність залишення данного позову без розгляду. При цьому суд виходить з того, що позивачу були забезпечені достатні та належні можливості та гарантії для реалізації права на доступ до правосуддя, а таке рішення не позбавляє позивача права повторно звернутись до суду. Натомість чергове відкладення розгляду справи призведе до очевидно несправедливого дисбалансу в реалізації сторонами по справі своїх прав та виконанні процесуальних обов'язків.

За таких обставин повторне відкладення розгляду справи, у звязку з черговою неявкою позивача, не відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства: справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не зявився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його незявлення не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги той факт, що позивач не подав заяви про розгляд справи у його відсутності, суд вважає, що позовну заяву слід залишити без розгляду, що не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з аналогічним позовом.

Керуючись п.3 ч.1. ст.257 ЦПК України, суд, -

постановив:

Справу за позовом ОСОБА_2 до начальника Львівпоштамта Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» ОСОБА_3, начальника Львівпоштампа Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» ОСОБА_4 про захист прав споживача залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.