Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 343/1193/13-ц

провадження № 61-13928св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1,

відповідач - Яворівська сільська рада Долинського району Івано-Франківської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2015 року у складі судді Лицура І. М. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 липня 2016 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Беркій О. Ю., Соколовського В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Яворівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2, про визнання заповіту недійсним і таким, що є нікчемним.

Позовна заява мотивована тим, що протягом тридцяти років вона перебувала у дружніх відносинах з ОСОБА_3 та здійснювала догляд за нею.

20 червня 2009 року ОСОБА_3 склала нотаріально посвідчений заповіт, згідно з яким заповіла усе своє майно ОСОБА_1, копію якого передала спадкоємцю.

Починаючи з 23 липня 2010 року ОСОБА_3 не могла ходити, постійно лежала та ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.

Після смерті ОСОБА_3 позивач дізналася про наявність заповіту ОСОБА_3, складеного 23 липня 2010 року на ім'я ОСОБА_2 Цей заповіт посвідчено секретарем Виконавчого комітету Яворівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області ОСОБА_4, про що у реєстрі вчинено запис за № 53. У заповіті також зазначено, що він прочитаний вголос спадкодавцем і підписаний нею власноруч та у зв'язку із хворобою і на прохання заповідача ОСОБА_3 складений за адресою її проживання у будинку АДРЕСА_1

Оскільки ОСОБА_3 через свій безпорадний стан, починаючи з 23 липня 2010 року, не могла писати, ОСОБА_1 вважає, що спадкодавець не могла підписувати заповіт, а тому просила суд, з урахуванням уточнених позовних вимогу визнати заповіт, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та посвідчений 23 липня 2010 року секретарем Виконавчого комітету Яворівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області ОСОБА_4, таким, що не був укладений і є нікчемним.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2014 року у складі судді Монташевич С. М. у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що нікчемний правочин є різновидом недійсного правочину, підстави недійсності нікчемного правочину встановлені нормами ЦК України та іншими законодавчими актами. Визнання нікчемного правочину (заповіту) недійсним у судовому порядку не вимагається. Позов про визнання правочину (заповіту) недійсним має бути пред'явлено заінтересованою особою. Оскільки відповідно до частини другої статті 1223 та частини четвертої статті 1254 ЦК України у випадку визнання заповіту недійсним спадкування відбувається за законом, то заінтересованими особами у цьому випадку мають бути спадкоємці за законом. ОСОБА_1 не є родичем ОСОБА_3, а тому вона не може бути спадкоємцем за законом, та заповіт від 23 липня 2010 року не порушує її права та законні інтереси. Наслідком недійсного та нікчемного заповіту не є відновлення дії попереднього заповіту. Недійсним (нікчемним) може бути тільки укладений правочин, отже позивачка обрала спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який суперечить вимогам цивільного законодавства.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2014 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Вакарук В. М., Горейко М. Д., апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2014 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Недійсним (нікчемним) може бути тільки укладений правочин. Позивач обрала спосіб захисту своїх цивільних прав, який суперечить вимогам цивільного законодавства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що згідно із пунктом 14 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв'язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК України, оскільки норми глави 85 ЦК України не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Суди, ухвалюючи рішення про відмову у позові, не дослідили та не дали належної оцінки тому, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання заповіту таким, що є нікчемним, на підставі статті 1257 ЦК України, та не врахували, що вона може звернутися до суду із таким позовом, оскільки останнім заповітом порушуються її цивільні права та інтереси.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2015 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що заповіт від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, посвідчений 23 липня 2010 року секретарем Яворівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області та зареєстрований у реєстрі за № 53, складено з порушенням вимог цивільного законодавства України. Оспорюваний заповіт складений та посвідчений з дотриманням встановленої законом форми і порядку його посвідчення уповноваженою особою, а тому з урахуванням викладеного та вільного волевиявлення спадкодавця, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оспорюваний заповіт складено особою, яка мала на це право відповідно до статті 1247 ЦК України, у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання і підписаний особисто заповідачем. Зазначені обставини підтверджуються висновком судової почеркознавчої експертизи № 6/295, складеним 04 вересня 2015 року експертом Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Львівській області, та висновком повторної експертизи № 1225, складеним 27 травня 2016 року Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що із друкованого тексту заповіту, складеного 23 липня 2010 року, вбачається що він був посвідчений 23 липня 2010 року у приміщенні Яворівської сільської ради, однак з дописаного рукописного тексту у заповіті вбачається, що його складено (а не посвідчено) за місцем проживання ОСОБА_3 Відомості про те, що оспорюваний заповіт посвідчувався секретарем Виконавчого комітету Яворівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області за місцем проживання ОСОБА_3 в заповіті відсутні. Дії щодо складання та посвідчення заповіту за своїм змістом мають різні правові наслідки. Оскільки заповіт може бути складений в одному місці, а посвідчений в іншому. У посвідчувальному написі на документі і у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси та причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування. У реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Яворівської сільської ради немає відмітки про те, що цю нотаріальну дію вчинено за місцем проживання ОСОБА_3, та не зазначено причину вчинення такої дії поза приміщенням органу місцевого самоврядування. При посвідченні заповіту заповідач у момент його підпису повинен поставити свій підпис у тексті обох примірників заповіту та у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Однак ОСОБА_3 свій підпис у цьому реєстрі не ставила. При проведенні 04 вересня 2015 року експертизи судовим експертом було грубо порушено положення наказу Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 «Про затвердження інструкції з питань підготовки та призначення судових експертиз» в частині методики проведення почеркознавчої експертизи. Так, пунктом 4 розділу «Почеркознавча експертиза» Інструкції з питань підготовки та призначення судових експертиз зазначено, що вільні зразки за можливості повинні відповідати об'єкту, який досліджується, за часом виконання (бажано в межах одного року). Однак судовий експерт у порушення цих вимог взяв за основу дослідження підписи ОСОБА_3 з погосподарської книги за період з 1987 по 1992 роки. Апеляційний суд, прийнявши до уваги вищезазначене, дійшов висновку про те, що судову почеркознавчу експертизу від 04 вересня 2015 року не можна брати до уваги, а тому призначив повторну судову експертизу, за наслідками якої 27 травня 2016 року складено висновок № 1255. Однак повторна експертиза була також проведена з порушенням Інструкції з питань підготовки та призначення судових експертиз. Апеляційний суд у порушення норм процесуального права відмовив ОСОБА_1 у клопотанні про призначення комісійної почеркознавчої експертизи, зазначивши про відсутність підстав для її призначення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Долинського районного суду Івано-Франківської області.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Зазначала, що у межах розгляду цієї справи у судах першої та апеляційної інстанцій було проведено три експертних дослідження трьома різними експертними установами, висновки за результатами яких вказують на те, що підпис у заповіті вчинено саме ОСОБА_3 Спосіб захисту прав позивача не передбачено статтею 16 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 20 червня 2009 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла усе своє майно ОСОБА_1, та зобов'язала її у строк до одного року після відкриття спадщини сплатити 3 500 грн ОСОБА_5 та 3 000 грн - ОСОБА_2 Заповіт посвідчений державним нотаріусом Долинської районної державної нотаріальної контори Дуткевич О. Я. та зареєстрований у реєстрі за № 535.

23 липня 2010 року ОСОБА_3 склала заповіт, згідно з яким на випадок своєї смерті заповіла усе належне їй майно ОСОБА_2 Заповіт посвідчено 23 липня 2010 року секретарем Виконавчого комітету Яворівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області ОСОБА_4, про що у реєстрі вчинено запис № 53. У зв'язку із хворобою та на прохання ОСОБА_3 заповіт складено за місцем її проживання у будинку АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 3306/5 (далі - Інструкція), чинною на час складання оспорюваного заповіту, визначено порядок посвідчення заповіту.

Відповідно до пункту 2 розділу 1 цієї Інструкції нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням першої сесії Яворівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області від 25 квітня 2006 року № 4-1/2006 секретарю Яворівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області ОСОБА_4 надано дозвіл на вчинення нотаріальних дій (а. с. 101, том 1).

Тобто ОСОБА_4 як секретар Виконавчого комітету Яворівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області мала право посвідчувати заповіт, складений ОСОБА_3 23 липня 2010 року.

Згідно із пунктом 8 розділу 2 Інструкції нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням виконавчого комітету, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (на дому, в лікарні, на підприємстві, установі, організації та ін.) із зазначенням адреси, а також причини цього.

Отже, складення заповіту поза межами приміщення органу місцевого самоврядування у випадках, коли заповідач не може з'явитись в зазначене приміщення, дозволялося зазначеним вище нормативним актом.

Хворобливий стан заповідача, який перешкоджав їй з'явитись до сільської ради для укладення заповіту, позивачем не заперечується, а тому заповіт, правомірно складений 23 липня 2010 року за місцем проживання ОСОБА_3, про що секретарем Виконавчого комітету Яворівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області ОСОБА_4 зазначено у тексті заповіту.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що заповіт складений 23 липня 2010 року ОСОБА_3 у порядку, визначеному статтею 1247 ЦК України, у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, і підписаний особисто заповідачем.

Підпис ОСОБА_3 на тексті правочину засвідчений посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії - секретарем виконавчого комітету Яворівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги про сумнів у належності заповідачу підпису на тексті заповіту суд вважає безпідставними, оскільки у справі було проведено три судові почеркознавчі експертизи.

Так, згідно із висновком судового експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області від 10 грудня 2013 року № 09/03-372 вирішити питання «Чи рукописний текст в заповіті від 23 липня 2010 року, посвідченому секретарем виконавчого комітету Яворівської сільської ради «прочитано вголос» та «ОСОБА_3» у графі підпис заповідача виконані однією і тією ж особою?» неможливо з причин невиявлення сукупності ознак, які б індивідуалізували почерк певного виконавця, так як транскрипція підпису містить літери, які відсутні у рукописному написі (крім літери «л»), що унеможливлює проведення порівняльного дослідження. Рукописний напис «прочитано вголос» у заповіті від 23 липня 2010 року виконано ОСОБА_3 (а. с. 76 - 80).

Відповідно до висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 04 вересня 2015 року № 6/259 підписи від імені ОСОБА_3 у двох екземплярах заповіту від 23 липня 2010 року, посвідчених секретарем Яворівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області та в журналі реєстрації вчинення нотаріальних дій цієї сільської ради від 23 липня 2010 року, виконані самою ОСОБА_3 Рукописний текст у двох екземплярах заповіту від 23 липня 2010 року «прочитано вголос», «заповіт прочитано вголос» та «ОСОБА_3» в графі «Підпис заповідача» виконані однією і тією ж особою - ОСОБА_3 (а. с. 8 - 13, том 2).

Згідно із висновком № 1255 повторної криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів, складеним 27 травня 2016 року судовими експертами Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, рукописні записи та підписи (буквенна транскрипція) від імені ОСОБА_3, розташовані в графах після підпису «Цей заповіт складено і підписано в двох примірниках, один з яких зберігається у справах Яворівської сільської ради, а другий видається заповідачу» та «Підпис заповідача» в двох примірниках заповіту від 23 липня 2010 року, і в графі «Розписка про одержання нотаріально оформленого документа» у рядку № 53 у журналі реєстрації нотаріальних дій Яворівської сільської ради за 2010 рік, виконані однією особою, самою ОСОБА_3 (а. с. 115 - 117, том 2).

Отже, оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивач належних та допустимих доказів не надала.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що зазначені експертизи було проведено з порушенням Інструкції з питань підготовки та призначення судових експертиз, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, оскільки вони були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, при їх дослідженні судом дотримані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин суди правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним.

Доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк