Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 161/13495/16-ц

провадження № 61-650 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І.М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-ОСОБА_7,
представник відповідача-ОСОБА_8,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Волинської області в складі суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., від 05 грудня 2017 року.

Встановив:

У жовтні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральних збитків.

Позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що восени 2014 року між ним та відповідачем була досягнута усна домовленість, згідно якої ОСОБА_7 отримала від нього грошові кошти в сумі 7 000 дол. США та зобов'язалася продати йому за договором купівлі-продажу належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,06 га з будинком, що знаходяться в с. Промінь Луцького району Волинської області.

З метою унеможливлення продажу відповідачем земельної ділянки третім особам, ОСОБА_7 передала йому оригінали правовстановлюючих документів на землю, а документи на будинок пообіцяла передати пізніше, оскільки вони ще не були оформлені. ОСОБА_6 вказав, що відповідач тривалий час уникала від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки та будинку, а тому 04 жовтня 2016 року ОСОБА_7 написала розписку якою підтвердила факт усної домовленості сторін про продаж земельної ділянки і будинку та факт отримання нею грошових коштів від позивача.

09 жовтня 2016 року з інформаційної довідки Державного земельного кадастру ОСОБА_6 стало відомо, що 15 вересня 2015 року третя особа набула права власності на земельну ділянку ОСОБА_7 В добровільному порядку відповідач відмовилася повернути позивачеві передані їй кошти за усною домовленістю сторін, а тому ОСОБА_6 звернувся до суду з цим позовом.

На підставі наведеного ОСОБА_6 просив суд стягнути з ОСОБА_7 на його користь 7 000 дол. США у гривневому еквіваленті, моральну шкоду в розмірі 20 000 грн та судові витрати у справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 безпідставно набуті кошти в сумі 182 910 грн та 1 829 грн 10 к. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що жодних договірних правовідносин щодо відчуження земельної ділянки та будинку між сторонами у справі немає, а оскільки отримані відповідачем від позивача грошові кошти в добровільному порядку не повернуті то вони підлягають стягненню в судовому порядку на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відмовляючи в позові в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини між сторонами у справі не передбачають можливості компенсації такої шкоди.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 05 грудня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 2 012 грн 01 к. судового збору.

Слід зазначити, що предметом апеляційного розгляду цієї справи не було питання щодо законності/безпідставності рішення міськрайонного суду в частині висновків про відмову в позові про стягнення моральної шкоди, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) справа в цій частині касаційним судом не переглядається.

Рішення апеляційного суду про відмову в позові в частині вимог про стягнення грошових коштів мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, застосовуючи до спірних правовідносин статтю 1212 ЦК України, оскільки між сторонами у справі існують договірні правовідносини і вказана норма права не підлягає до застосування в цьому випадку. Також апеляційний суд встановив, що позивачем не доведено факту порушення відповідачем досягнутих між сторонами домовленостей, а тому апеляційний суд визнав позов безпідставним і відмовив у його задоволенні.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Волинської області від 05 грудня 2017 року і залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків щодо не доведення позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов'язань та безпідставністю вимог позову про стягнення грошових коштів, оскільки такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на показах свідків, незважаючи на те, що покази свідків у цій справі не є належними засобами доказування. Інші доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов правильних по суті та законних висновків, що відповідач набула грошові кошти позивача без достатніх на те правових підстав, а тому міськрайонний суд обґрунтовано задовольнив позов у цій частині.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2018 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам право на подання відзиву на касаційну скаргу.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому в квітні 2018 року до Верховного Суду, представник відповідача ОСОБА_8 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду в справі без змін. Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що апеляційний суд належним чином встановив обставини у справі, правильно визначив характер правовідносин між її сторонами, ухвалив законне і обґрунтоване рішення суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами, відповідно до розписки від 04 жовтня 2016 року восени 2014 року ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_6 кошти в сумі 7 000 дол. США за продаж земельної ділянки з будинком в с. Промінь Луцького району волинської області (а. с. 5).

Разом з тим, ОСОБА_7 продала належну їй земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,06 га за адресою: Волинська область, Луцький район, Промінська сільська рада, не позивачеві, а ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу від 15 вересня 2015 року (а. с. 72-74).

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

У цій справі ОСОБА_6 надав ОСОБА_7 7 000 доларів США, а відповідач зобов'язалася продати йому за договором купівлі-продажу належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,06 га з будинком, що знаходяться в с. Промінь Луцького району Волинської області. Водночас, належних і допустимих доказів про існування між ними договірних правовідносин за попереднім договором, договором на користь третьої особи (як помилково вважав апеляційний суд) чи основним договором купівлі-продажу нерухомого майна в контексті статей 635, 636, 655, 657 ЦК України матеріали справи не містять. Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази укладення між позивачем та відповідачем обов'язкового у цьому випадку основного договору у письмовій формі, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Так само у справі відсутні письмові докази на підтвердження представництва позивачем іншої особи, з якою відповідачем був укладений договір.

Тому обґрунтованими є висновки суду першої інстанції, що жодних договірних правовідносин щодо відчуження земельної ділянки та будинку між сторонами у справі не склалося. Ці висновки суду є достатніми для застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, як підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів.

Таких самих висновків щодо правильного застосування норм права дійшов Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 року в справі № 6-2978цс15.

Апеляційний суд припустився помилки, встановивши на підставі показів свідків наявність між сторонами у справі договірних правовідносин, а також факт їх виконання сторонами, оскільки не врахував роз'яснень пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме, що не може доводитися показанням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України, зокрема у частині другій статті 937 ЦК України (форма договору зберігання), частині третій статті 949 ЦК України (обов'язок зберігача повернути річ), які до спірних правовідносин не застосовуються.

Отже суд апеляційної інстанції допустив ухвалення рішення у справі яке ґрунтується на припущеннях, що заборонено статтями 60, 212, 213 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасував судове рішення, яке відповідає закону, то рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 05 грудня 2017 року скасувати, залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська