АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/796/5502/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/244/18

06 вересня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Волошиної В.М.

- Пікуль А.А.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Яровенко Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

в с т а н о в и л а :

29 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він та відповідач є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1. Кожному з них належить на праві власності 1/2 частина цієї квартири. Зазначив, що він у вказаній квартирі не проживає більше трьох років, однак весь цей час сплачує комунальні платежі, так як відповідач сплачувати платежі за надані комунальні послуги відмовляється, хоча фактично проживає в квартирі та користується нею. Вказав, що за період з 21 січня 2015 року по 17 грудня 2017 року він сплатив 17 430, 39 грн. на погашення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, 1/2 частину вартості яких він просить стягнути на його користь з відповідачки.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 8 715, 20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 640, 00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 17 травня 2018 відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи. Зазначає, що задовольняючи позов, стягуючи з неї 8 715,20 грн. сплачених позивачем житлово-комунальних послуг, суд першої інстанції не з'ясував питання укладення договорів про надання житлово-комунальних послуг по утриманню квартири АДРЕСА_1 для встановлення строків, в які повинні оплачуватися комунальні послуги та видів таких послуг. Крім того, суд першої інстанції не з'ясував, хто саме користувався житлово-комунальними послугами у вигляді водопостачання, водовідведення, електропостачання, оскільки позивач не подав до суду жодного доказу того, що саме вона проживала в спірній квартирі з 21 січня 2015 року по 17 грудня 2017 року, адже її місце проживання зареєстровано за іншою адресою. Вказує також, що, в силу вимог ст. 360 ЦК України, власник повинен нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном, а ОСОБА_3 є співвласником квартири , а не третьою особою, з якою укладено договір щодо утримання майна.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?пи;Голос України&q?во; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України № 2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_4 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах, відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 04 грудня 2009 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації).

З попередження ПАТ «Київенерго», надісланого на адресу: АДРЕСА_1, вбачається, що станом на 03 жовтня 2017 року заборгованість за спожиту електричну енергію по показаннях приладу становить 10 074,84 грн. Крім того, на зазначену адресу ПАТ «Київенерго» направлено претензію на суму 10 074,76 грн.

Згідно акту, складеним майстром будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6, в присутності наряду поліції Деснянського району м. Києва, від 30 листопада 2017 року, зі слів сусідів, а саме: кв. АДРЕСА_2 - ОСОБА_7, кв. АДРЕСА_3 - ОСОБА_8 та консьєржа під'їзду встановлено, що ОСОБА_3 в даній квартирі не проживає.

З наданих суду квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг встановлено, що позивачем ОСОБА_3 з листопада 2016 року оплачені житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 у сумі 17 430,39 грн.

20 грудня 2017 року позивачем на адресу відповідача надіслано лист-претензію про компенсацію 1/2 частини вартості сплачених ним за період з 21 січня 2015 року по 17 грудня 2017 року житлово-комунальних послуг в розмірі 8 715,20 грн.

Вказана претензія позивача відповідачкою не виконана, а тому він звернувся до суду з позовом про стягнення 8715,20 грн. в судовому поряду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 в сумі 8 715 грн. 20 коп., суд першої інстанції посилався на те, що сторони є співвласниками в рівних частках вказаної квартири, а тому і оплату отриманих житлово-комунальних послуг по даній квартирі повинні здійснювати в рівних частках, позивачем були одноособово сплачені платежі за житлово-комунальні послуги у розмірі 17 430, 39 грн., а тому компенсація ? частини їх вартості підлягає стягненню з відповідача, як із співвласника квартири .

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЖК України, громадяни зобов'язані дбайливо ставитись до будинку, в якому вони проживають, додержуватись правил користування жилими приміщеннями.

Згідно п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Додержання вимог вказаних Правил при користуванні квартирами приватного житлового фонду та їх утримання зобов'язує ст. 179 ЖК України.

Згідно ч. 4 ст. 319, ст. 322 ЦК України власність зобов'язує; власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках, а тому зобов'язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів) відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач свої зобов'язання щодо утримання квартири АДРЕСА_1 не виконує та комунальні платежі за користування житлово-комунальними послугами не сплачує.

Посилання апелянта на фактичне не проживання у квартирі АДРЕСА_1, колегія суддів відхиляє, оскільки доказів непроживання у даній квартирі відповідчка суду не надала. Факт її реєстрації за іншою адресою - АДРЕСА_4 не свідчить про її непроживання в квартирі АДРЕСА_1 , співвласником якої вона є. Крім того, факт проживання чи непроживання власника у належному йому майні не звільняє його від обов&q?сн;язку утримувати належне йому майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив хто саме користувався житлово-комунальними послугами у квартирі АДРЕСА_1 у вигляді водопостачання, водовідведення та електропостачання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд повно та об&q?гл;єктивно дослідив надані сторонами докази, проте, з них не вбачається, що відповідачка в даній квартирі не проживала та житлово-комунальними послугами не користувалась.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки,

встановлені договором або законом.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно на підставі затверджених у встановленому порядку цін/тарифів з урахуванням показників приладів обліку або по затвердженим нормам споживання. Складові нарахованих платежів зазначені повідомлені на оплату окремими рядками.

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз вимог даного Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Згідно із статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

З наданих суду квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг встановлено, що позивачем ОСОБА_3, який є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за період з 21 січня 2015 року по 17 грудня 2017 року сплачено вартість наданих житлово-комунальних послуг по даній квартирі в повному обсязі у розмірі 17 430, 39 грн.

Враховуючи те, що ОСОБА_2, будучи співвласником квартири АДРЕСА_1, не виконувала свої зобов'язання по оплаті наданих житлово-комунальних послуг в цій квартирі відповідно до своєї частки у власності, вказані зобов&q?.К;язання в повному обсязі виконав інший співвласник квартири ОСОБА_3, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обгрунтованість його позовних вимог до відповідачки про стягнення з неї на його користь половини вартості сплачених житлово-комунальних послуг у розмірі 8 715, 20 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права колегія суддів вважає безпідставними, так як суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані докази, надав їм вірну правову оцінку та постановив законне обґрунтоване рішення.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 відсутні.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровський районного суд м. Києва від 26 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2018 року.

Головуючий: Судді: