АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2018 року м. Чернівці

справа № 725/2908/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Владичана А. І., Литвинюк І. М.

секретар Скакун К.В.

з участю представника стягувача Стопняка І.І., представника боржника ОСОБА_2,

розглянувши справу за скаргою Концерну «Військторгсервіс» на дії та постанову державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про повернення виконавчого документа стягувачеві у справі за позовом Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» про витребування майна та зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 червня 2018 року (головуючий у суді першої інстанції - суддя Стоцька Л. А.),

встановив:

У травні 2018 року Концерн «Військторгсервіс» звернувся до суду з названою скаргою на дії та постанову державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області (далі - Другий відділ ДВС м. Чернівці) про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Заявник зазначав, що 06 травня 2015 року Першотравневим районним судом м. Чернівці було видано виконавчий лист у справі №725/4584/14-ц про визнання права власності за державою України в особі Міністерства Оборони України на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс» і витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1.

Виконавчий лист стягувачем було пред'явлено до виконання до Другого відділу ДВС м. Чернівці.

30 березня 2018 року державним виконавцем Другого відділу ДВС м. Чернівці винесено постанову №47691989, якою виконавчий документ повернуто стягувачеві.

Посилаючись на незаконність повернення виконавчого листа та відмови державного виконавця у повторному відкритті виконавчого провадження, просив визнати незаконними дії Другого відділу ДВС м. Чернівці по відмові у відкритті виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №725/4584/14-ц, виданого 06 травня 2015 року Першотравневим районним судом м. Чернівці, визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 30 березня 2018 року у виконавчому провадженні №47691989, зобов'язати Другий відділ ДВС м. Чернівці відкрити виконавче провадження №47691989 щодо виконання виконавчого документа №725/4584/14ц від 06 травня 2015 року.

Посилаючись на поважність причин пропущення строку на подання скарги на дії та постанову державного виконавця, просив також поновити указаний строк.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 червня 2018 року скаргу Концерну «Військторгсервіс» задоволено частково.

Скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30 березня 2018 року №47691989.

Зобов'язано Другий відділ ДВС м. Чернівці відновити виконавче провадження №47691989 щодо виконання виконавчого документа №725/4584/14ц від 06 травня 2015 року, виданого Першотравневим районним судом м. Чернівці та вжити усі необхідні виконавчі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, у задоволенні скарги Концерну «Військторгсервіс» відмовити.

Посилається на те, що скарга від імені Концерну «Військторгсервіс» подана особою, яка не мала відповідних повноважень, заявником не сплачено судового збору, суд першої інстанції не звернув уваги на правомірність винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки норми Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають зазначеного у виконавчому листі такого виду примусового стягнення як «витребування».

У відзиві на апеляційну скаргу Концерн «Військторгсервіс» стверджує про наявність у представника Коломейця І.В. належних повноважень, і що перелік видів примусового стягнення за Законом України «про виконавче провадження» не є вичерпним.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню з наступних підстав.

У справі встановлено, що 06 травня 2015 року Першотравневим районним судом м. Чернівці видано виконавчий лист у справі №725/4584/14-ц, яким передбачено виконання рішення указаного суду про визнання за державою України в особі Міністерства Оборони України на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс» права власності на нерухоме майно - приміщення магазину № 24, загальною площею 117,5 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1 та витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 указаного нерухомого майна (а.с.25).

Виконавчий лист стягувачем було пред'явлено до виконання до Другого відділу ДВС м. Чернівці.

30 березня 2018 року державним виконавцем Другого відділу ДВС м. Чернівці з посиланням на п. 4 ч.1 ст. 37 Законом України «Про виконавче провадження» винесено постанову №47691989, якою виконавчий документ повернуто стягувачеві з тих мотивів, що у виконавчому листі відсутні заходи примусового виконання рішення, оскільки Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає такого примусового заходу виконання як «витребування» (а.с.27).

Задовольняючи скаргу в частині вимог про визнання неправомірною та скасування указаної постанови державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець дійшов помилково висновку про наявність підстав повернення виконавчого документа відповідно до п. 4 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» і що Законом не передбачено застосування заходів примусового виконання у вигляді «витребування» майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи, мають право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України.

Згідно зі ст. 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі, органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;

Таким чином, повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п. 4 ч.1 ст. 37 Закону, як про це зазначив державний виконавець в оскаржуваній постанові, є незаконним, оскільки викладені у цій нормі підстави відсутні у виконавчому провадженні та не встановлені державним виконавцем.

Необґрунтованим є повернення виконавчого документа і в зв'язку з тим, що Законом №1404-VIII такого примусового заходу як «витребування» не передбачає.

За положеннями статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 3 Закону №1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Перелік заходів примусового виконання судового рішення передбачено ст. 10 Закону №1404-VIII, пунктом 3 якого до таких заходів віднесено вилучення у боржника і передача стягувачу предметів. Виконання рішень такої категорії, в свою чергу, регламентовано статтею 60 Закону.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону визначено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

За нормами Закону №1404-VIII примусове виконання рішення суду розпочинається на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Заявник під час пред'явлення позову, а також суд під час ухвалення рішення, керувались ст. 388 ЦК України, якою визначено віндикаційний спосіб захисту цивільних прав - витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Відповідно до положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Статтею 388 ЦК України визначені підстави і порядок витребування майна із чужого незаконного володіння.

Вказаний спосіб захисту цивільних прав кореспондує із заходом примусового виконання, передбаченим п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону №1404-VIII, а саме - вилучення та передача предметів стягувачу.

Враховуючи те, що судом видано виконавчий лист, який відповідає резолютивній частині судового рішення, стягувачем зазначено відповідний державний орган, в інтересах якого стягувачем заявлявся позов, судове рішення в силу статті 3 Закону №1404-VIII підлягає примусовому виконанню до його фактичного виконання у повному обсязі або визнання відповідного виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

У порушення указаних норм державний виконавець безпідставно повернув виконавчий документ стягувачеві.

Тому, висновок суду першої інстанції про неправомірність оскаржуваної постанови є правильним.

У зв'язку з наведеним доводи апеляційної скарги про відповідність постанови про повернення виконавчого листа нормам Закону №1404-VIII не заслуговують на увагу.

Такими, що не відповідають фактичним обставинам справи є твердження апеляційної скарги про те, що заява про оскарження дій та постанови державного виконавця подана від імені Концерну «Військторгсервіс» неуповноваженою особою в силу того, що ухвалами господарського суду м. Києва від 21 березня 2017 року відкрито провадження у справі про банкрутство Концерну «Військторгсервіс» та призначено розпорядником майна арбітражного керуючого Черепенка В.Р.

Встановлено, що ухвалою господарського суду м. Києва від 17 квітня 2018 року затверджено мирову угоду, а провадження у справі про банкрутство закрито.

Отже, на час розгляду скарги на дії та постанову державного виконавця скаргу Концерну «Військторгсервіс» підтримував належний представник.

В апеляційній скарзі йдеться про несплату Концерном «Військторгсервіс» судового збору за подання скарги на дії та постанову державного виконавця, проте це не впливає на правильність вирішення по суті вимог скарги на дії та рішення державного виконавця.

У скарзі заявник Концерн «Військторгсервіс» клопотав про поновлення строку для подачі скарги, посилаючись на поважність причин пропущення такого строку.

З матеріалів справи вбачається, що заявником з поважних причин пропущено указаний строк та наявність підстав для його поновлення. Про це свідчить, зокрема, той факт, що первинна скарга заявником була подана у передбачений законом строк, а ухвалу суду першої інстанції від 03 травня 2018 року про залишення скарги без розгляду заявником отримано лише 10 травня 2018 року.

Незазначення судом про це в оскаржуваній ухвалі не є самостійною підставою для її скасування.

Апеляційна скарга не містить інших доводів, ніж ні, що проаналізовані вище, а підстав для виходу за межі цих доводів колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 03 вересня 2018 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: А. І. Владичан

І. М. Литвинюк