Житомирський апеляційний суд
Справа №280/1684/17 Головуючий у 1-й інст. Янчук В.В.
Категорія 47 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №280/1684/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, відшкодування матеріальної та моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2018 року, ухвалене суддею Янчук В.В. у місті Коростишеві,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила зобов'язати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту ним земельну ділянку та стягнути з відповідача 80 027,45 грн матеріальної шкоди та 50 000,00 грн на відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2018 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 звільнити та привести до стану придатного до подальшого використання за цільовим призначенням земельну ділянку загальною площею 0,3633 га, що знаходиться на території с. Слобідка Коростишівського району Житомирської області, кадастровий номер НОМЕР_1; стягнуто з відповідача на користь позивача шкоду, завдану самовільним користуванням вказаною земельною ділянкою в сумі 2 746,04 грн та 5 000,00 грн моральної шкоди. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання відшкодування судових витрат.

Відповідач, посилаючись на необ'єктивність та необґрунтованість судового рішення, яке винесене із порушенням норм матеріального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що суд першої інстанції взяв до уваги докази, які не є достатніми для встановлення обставин справи та такі, що є недопустимими. Так, акт обстеження земельної ділянки не відповідає вимогам чинного законодавства, матеріали перевірки сформовані на підставі письмових пояснень без фактичного огляду земельної ділянки. Вказує, що земельна ділянка, власником якої є позивач, та земельна ділянка, якою користується він, є різними, у свідоцтві про право власності позивача на земельну ділянку відсутня адреса вказаної земельної ділянки, а у заяві, на підставі якої приймалось рішення про передачу позивачу земельної ділянки, зазначена площа 1,2 га. Суд першої інстанції не взяв до уваги клопотання відповідача та його представника щодо проведення огляду вказаних земельних ділянок на місцевості. Відповідач не погоджується з рішенням в частині стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди, зауважив, що претензії на земельну ділянку позивач пред'явила у березні 2017 року, розрахунок розміру шкоди проведений невповноваженими особами та з порушенням встановлених законом норм. Щодо моральної шкоди, то позивачем не доведений причинно-наслідковий зв'язок між захворюванням та діями відповідача, а отже - є її суб'єктивною позицією.

До суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_3, в якому зазначено, що позиція відповідача є суперечливою, оскільки спочатку він вказував на те, що спірна земельна ділянка та ділянка, яка перебуває у його користуванні не є тотожними, потім посилався на оспорювання права власності позивача на спірну земельну ділянку, якою раніше користувались його батьки та яка перебуває наразі у його користуванні. Твердження відповідача щодо недійсності акту обстеження земельної ділянку від 07 вересня 2017 року ґрунтуються на припущеннях, оскільки останній не скасований, жодних питань щодо правомірності останнього не піднімалось. Надані відповідачем інвентаризаційні схеми та карти датуються 2012 роком, до виникнення спірних правовідносин, тому не можуть бути взяті до уваги. Свідок ОСОБА_4 підтвердив факт користування батьками ОСОБА_2 спірною земельною ділянкою, а свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили факт користування ОСОБА_2 спірною земельною ділянкою, проте відповідач з 2013 року не ініціював питання оскарження права власності позивача на вказану земельну ділянку, доказів протилежного відповідачем не надано. У задоволенні клопотання про виїзд на місце знаходження земельної ділянки судом правомірно відмовлено, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів щодо розташування останньої. Інформованість відповідача про наявність спору підтверджується актом про погодження меж 2013 року, в якому відповідач відмовився ставити підпис, поясненнями відповідача, які були надані працівникам правоохоронним органам за зверненням позивача, а відсутність спроб позивача у реалізації свого права користування земельною ділянкою пояснюються перебуванням її у відпустці по догляду за дитиною. Розрахунок завданих збитків відповідає чинному порядку здійснення таких розрахунків, аргументи щодо його неточності та неправильності відповідачем не наведені. Щодо моральної шкоди, причинно-наслідковий зв'язок погіршення здоров'я та незаконних дій відповідача є очевидним та підтверджується матеріалами справи. У зв'язку з цим представник позивача просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити, а рішення Коростишівського районного суд Житомирської області залишити без змін.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги і просили рішення скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач та її представник проти апеляційної скарги заперечили на доводах, зазначених у відзиві.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині вимоги про звільнення відповідачем самовільно зайнятої земельної ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 використовує спірну земельну ділянку без правовстановлюючих документів, а право власності позивача на вказану ділянку є безспірним та документально підтвердженим. Щодо задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача відшкодування шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки в розмірі 5 000,00 грн моральної та 2 746,04 грн матеріальної, суд першої інстанції взяв за основу розрахунок наданий позивачем (а.с. 37 т. 1).

Апеляційний суд вважає, що вказані висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та є передчасними, з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки 0,3633 га з кадастровим номером НОМЕР_1 для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва і випасання худоби, яка знаходиться в с. Слобідка Коростишівського району Житомирської області, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 14990552 від 19 грудня 2013 року (а.с. 8 т. 1).

Згідно акту погодження меж землекористування ОСОБА_1 з суміжними землекористувачами (а.с. 12-15 т. 1), земельна ділянка позивача 0,3633 га межує із земельними ділянками ОСОБА_2

Рішенням Слобідської сільської ради Коростишівського району Житомирської області № 222 від 04 квітня 2013 року затверджено протокол засідання постійної комісії з питань земельної реформи та охорони навколишнього середовища від 03 квітня 2013 року про затвердження акту обстеження земельної ділянки ОСОБА_1, про надання їй дозволу виготовляти Державний акт на земельну ділянку в існуючих межах. Згідно акту про обстеження меж земельної ділянки від 27 березня 2013 року ОСОБА_2 вказаний протокол погодження меж підписувати відмовився (а.с. 16 т. 1).

18 квітня 2014 року складено та затверджено сільським головою Безсмертним М.В. акт комісії з питань земельної реформи та охорони навколишнього середовища при виконавчому комітеті Слобідської сільської ради про порушення меж та самовільне використання ОСОБА_2 земельної ділянки 0,3633 га та 0,6304 га, що належить ОСОБА_1 (а.с. 19 т. 1). Відповідач від підпису відмовився. Зазначений акт не містить відомостей щодо місце розташування земельних ділянок, а тому не свідчить про використання саме відповідачем спірної ділянки, зважаючи на те, що сторонами не заперечується факт про належність кожному з них декількох земельних ділянок у межах сільської ради.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась з приводу усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_1 до Коростишівської районної державної адміністрації, головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Слобідської сільської ради Коростишівського району Житомирської області, Коростишівської районної ради, Коростишівської місцевої прокуратури.

З висновку Коростишівського ВП ГУ НП в Житомирській області від 01 серпня 2017 року (а.с. 132 т. 1) за результатами перевірки за заявою ОСОБА_1 з приводу неправомірних дій посадових осіб Слобідської сільської ради відкрито кримінальне провадження № 0000029 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України. Рішення по справі не прийнято.

Відповідно до Закону України «Про здійснення державного контролю за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється шляхом перевірок.

На час фіксації державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель у Житомирській області факту самовільного використання земельної ділянки, що є предметом судового розгляду діяв наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 27 грудня 2016 року «Про організаційні заходи із здійснення функцій державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів територіальними органами Держгеокадастру». Додатком №5 до вказаного наказу є бланк акту обстеження земельної ділянки.

За результатами обстеження з виходом на місцевість земельної ділянки 0,3633 га з кадастровим номером НОМЕР_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1, виявлено факт самовільного зайняття ОСОБА_2 0,1673 га вказаної ділянки під сінокіс та 1,1960 га під посів сільськогосподарської культури, що вбачається з відповіді Головного управління Держгеокастру у Житомирській області № 0-6-0.41-8634/2-17 від 07 вересня 2017 року (а.с. 33 т. 1), акту обстеження № 269-ДК/160/АО/10/21/-17 від 07 вересня 2017 року (а.с. 34 т.1), відповіді Головного управління Держгеокастру у Житомирській області № 0-6-0.41-9778/2-17 від 02 листопада 2017 року (а.с. 35 т. 1), акту обстеження № 363-ДК/230/АО/10/21/-17 від 26 жовтня 2017 року (а.с. 36 т. 1). З тексту вказаних документів вбачається, що факт самовільного захоплення ОСОБА_9 земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 встановлено співробітниками Коростишишівського ВП ГУНП в Житомирській області. А з тексту постанов Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області вбачається, що такий факт встановлено зі слів ОСОБА_1, тобто позивача по справі. Будь-яких інших доказів на підтвердження самовільного захоплення земельної ділянки відповідачем матеріали справи не містять, а позивачем не надано. Відповідач до відповідальності за самовільне захоплення земельної ділянки у визначеному законом порядку не притягувався. За таких обставин, коли позивачем (її представником) не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту самовільного зайняття та використання земельної ділянки саме відповідачем, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача звільнити та привести до стану придатного до подальшого використання за цільовим призначенням земельну ділянку загальною площею 0,3633 га, що знаходиться на території с. Слобідка Коростишівського району Житомирської області, кадастровий номер НОМЕР_1. А тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового - про відмову у задоволенні даної позовної вимоги.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Зі змісту ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, ЗК України.

Згідно зі статтею 211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність.

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до статті 152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

В матеріалах справи (а.с. 37) міститься розрахунок розміру шкоди, заподіяного внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки 0,3633 га, яка становить 2 746,04 га. Проте, вказаний розрахунок не містить посилань на період, за який обрахована шкода. Інших доказів, на підтвердження завдання відповідачем шкоди позивач не надала.

Задовольняючи частково вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь 5 000,00 грн моральної шкоди, оскільки позивач тривалий час була позбавлена можливості користуватись належною їй земельною ділянкою у зв'язку із самовільним захопленням відповідачем останньої, необхідністю звертатись до різних органів влади, що потребувало вкладення немалих сил, часу та коштів, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку у зв'язку з наступним.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 вищевказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем надано копію виписного епікризу з історії хвороби № 13427 від 18 жовтня 2017 року за результатами проведеної операції по видаленню щитоподібної залози, проте з наданого епікризу не вбачається причинно-наслідковий зв'язок між протиправними діями відповідача та погіршенням стану здоров'я позивача, тому вказаний доказ не є належним, допустимим та достатнім в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Статті 12, 81 ЦПК України встановлюють обов'язок кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, та те, що вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є похідними від вимог про зобов'язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку підстав для їх задоволення також не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У зв'язку з викладеним апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 , 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2018 року скасувати, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складено 14.12.2018.