Провадження № 22-ц/802/280/18 Категорія: 53 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти Луцької міської ради про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суд з позовом до Управління освіти Луцької міської ради про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі.

В обґрунтування позову зазначає, що 02 вересня 2014 року вона була призначена на посаду вчителя початкових класів за строковим трудовим договором на час відсутності основного працівника КЗ «Луцька ЗОШ І-ІІІ ступенів № 13 Луцької міської ради». В січні 2015 року директор школи повідомив її, що з декретної відпустки на посаду вчителя початкових класів виходить ОСОБА_4, зважаючи на даний факт їй було запропоновано неповну ставку лаборанта школи та 3 години християнської етики в 3-х класах, на що вона погодилась написавши заяву. У зв'язку з призначенням на дану посаду її було направлено на курси підвищення кваліфікації вчителів початкових класів вищої категорії.

Після проходження курсів підвищення кваліфікації вона повернулась до школи, та з'ясувала що на посаді вчителя початкових класів в 3-В класі працює інший педагог, а не ОСОБА_4. На її думку даний факт свідчить про те, що вона звільнена з посади вчителя початкових класів незаконно. Вказує, що її ввели в оману, щодо виходу основного працівника, та звільнили не зважаючи на те, що вона на той час була матір'ю дитини до 3-років. В серпні 2015 року не взявши до уваги її трудовий стаж, нагородження грамотами, добросовісне виконання посадових обов'язків, їй посади вчителя початкових класів запропоновано не було, хоча, як стверджує позивач такі мали місце в даній школі.

06 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулась за сприянням у працевлаштуванні до Волинської обласної ради з відповідними резюме, на що її було скеровано з метою працевлаштування до Волинського обласного центру зайнятості, а далі до міського центру зайнятості, але на даний час вона не працевлаштована за спеціальністю.

Просить визнати звільнення з посади вчителя початкових класів КЗ «Луцька ЗОШ І-ІІІ ступенів № 13 Луцької міської ради» неправомірним, зобов'язати Управління освіти Луцької міської ради працевлаштувати її на посаду вчителя початкових класів, уклавши трудовий договір.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2018 року в задоволені позову в даній справ відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким її позов задовольнити.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити, а судове рішення - змінити.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім'ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення

Згідно з частинами першою, третьою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. (частина третя статті 54 Закону України "Про освіту" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 частини першої статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказів Управління освіти Луцької міської ради № 581-к від 02 вересня 2014 року та КЗ «Луцька загальноосвітня школа І-ІІ ступенів № 13 Луцької міської ради» № 64-к від 04 вересня 2014 року ОСОБА_1 було призначено на посаду вчителя початкових класів з 02 вересня 2014 року за строковим трудовим договором на час відсутності основного працівника ОСОБА_5

Наказом КЗ «Луцька загальноосвітня школа І-ІІ ступенів № 13 Луцької міської ради» № 3-к від 12 січня 2015 року ОСОБА_5, вчителю початкових класів, дозволено перервати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку і вийти на роботу з 13 січня 2015 року з неповним тижневим навантаженням.

КЗ «Луцька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13 Луцької міської ради» 12 січня 2015 року повідомила ОСОБА_1 про те, що 13 січня 2015 року будуть припинені трудові відносини на посаді вчителя початкових класів у зв'язку з виходом основного працівника ОСОБА_5 з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку. На виконання ст. 184 КЗпП України їй було запропоновано посаду лаборанта кабінету хімії та фізики (на час відсутності осново працівника) та 4 години тижневого навантаження в початкових класах за строковим трудовим договором з 17 січня по 17 серпня 2015 року, про що ОСОБА_1 була ознайомлена, що засвідчує її напис на повідомленні наступного змісту: «з повідомленням ознайомлена, з пропозицією погоджуюсь 12.01.2015 року».

12 січня 2015 року наказом Управління освіти Луцької міської ради № 5-к від 12 січня 2015 року та наказом КЗ «Луцька загальноосвітня школа І-ІІ ступенів № 13 Луцької міської ради» № 4-к від 12 січня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади вчителя початкових класів 12 січня 2015 року у зв'язку з виходом основного працівника ( а.с. 41).

Відповідно до наказу Управління освіти Луцької міської ради № 6-к від 12 січня 2015 року та наказу КЗ «Луцька загальноосвітня школа І-ІІ ступенів № 13 Луцької міської ради» № 2-к від 12 січня 2015 року ОСОБА_1 призначено на посаду лаборанта школи 0,8 ставки) з 13 січня по 17 серпня 2015 року за строковим трудовим договором ( на час відсутності основного працівника) та наказом Управління освіти Луцької міської ради № 6-к від 12 січня 2015 року ОСОБА_1, як лаборанта кабінету фізики КЗ ««Луцька загальноосвітня школа І-ІІ ступенів № 13 Луцької міської ради» призначено на посаду вчителя початкових класів з неповним навантаженням за сумісництвом з 13 січня 2015 року по 29 травня 2015 року за строковим договором.

Наказом Управління освіти Луцької міської ради № 179-к від 19 травня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з посади вчителя початкових класів за сумісництвом.

Наказом КЗ «Луцька загальноосвітня школа І-ІІ ступенів № 13 Луцької міської ради» № 51-к від 17 серпня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з посади лаборанта школи у зв'язку з закінченням строку трудового договору.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує саме на незаконне звільнення з посади вчителя початкових класів, яке мало місце 12 січня 2015 року, вказує що відповідач не мав право її звільняти, оскілки у неї була дитина, яка не досягла трьохрічного віку, а також той факт що її не було запропоновано посаду вчителя.

Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору ( ч. 3 ст. 184 КЗпП України).

Таким чином звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України зокрема жінок, які мають дітей віком до трьох років, провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві установі, організації інша робота чи запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин ( наприклад за станом здоров'я).

Як вбачається з матеріалів справи звільняючи позивача з посади вчителя початкових класів, у зв'язку з виходом основного працівника, ОСОБА_1 КЗ «Луцька ЗОШ І-ІІІ ступеня № 13 Луцької міської ради» на виконання вимог ст.184 КЗпП України було запропоновано посаду лаборанта та 4 години тижневого навантаження в початкових класах, з даною пропозицією ОСОБА_1 погодилась, (написавши про це особисто заяву та приступивши до виконання обов'язків) та була призначена на посаду лаборанта та вчителя за сумісництво, а тому доводи позову про те, що відповідачем не дотримано приписів ч. 3 ст. 184 КЗпП України є безпідставними.

Твердження позивача про введення її в оману щодо виходу основного працівника ОСОБА_5 на посаду, яку вона обіймала, є необґрунтованими та бездоказовими, та спростовуються змістом наказу №3-к від 12.01.2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що звільняючи позивача з посади вчителя початкових класів 12 січня 2015 року, відповідачем не було порушено норми трудового законодавства та трудові права позивача, а тому відсутні правові підстави для визнання такого звільнення незаконним.

Крім того, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні вимог про зобов'язання Управління освіти Луцької міської ради укласти з нею трудовий договір, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про визнання звільнення незаконним у задоволенні яких відмовлено.

Однак вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вказав на пропуск строку звернення до суду, як самостійну обставину, яка слугувала підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів (частини перша та друга статті 4 ЦПК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за їх недоведеністю, та одночасно застосував наслідки спливу строків звернення до суду, що є взаємовиключною підставою, оскільки застосовується лише за доведеності позовних вимог у разі її пропуску та відсутності поважних причин її поновлення.

Зазначене свідчить про неправильне застосування судом першої інстанцій положень ст. 233 КЗпП України , оскільки даний строк може бути застосований лише у випадку встановленого судом порушеного права, за відсутності підстав для його поновлення.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення необхідно змінити, виключивши з її мотивувальної частини посилання на відмову у позові у зв'язку з пропуском місячного строку звернення до суду, а в іншій частині - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2018 року в даній справі змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на відмову в позові у зв'язку із пропуском місячного строку звернення до суду.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: