"14" грудня 2018 р.
Справа № 642/2411/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 р. Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Проценко Л.Г.,

за участю секретаря Канаєвої К.М.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність, -

ВСТАНОВИВ :

20 березня 2014р. ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 ОСОБА_6, в якому просив в рахунок виконання основного зобов'язання за договором 16 вересня 2008 р. про надання споживчого кредиту з правилами № 0 укладеному між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5Х.Д. в сумі 187920,05 Євро, що згідно курсу НБУ складає 2023555,05 грн., звернути стягнення предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру №111 та двокімнатну квартиру №112 за адресою: м.Харків, вулиця Підлісна, будинок №1-А, визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на зазначені квартири, припинити право власності ОСОБА_5Х.Д. на ці квартири, виселити із квартир №111 та №112 ОСОБА_5Х.Д. і всіх зареєстрованих мешканців, витребувати у ОСОБА_5Х.Д. і передати позивачу правовстановлюючі документи на квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_5Х.Д., треті особи: ОСОБА_4, Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність відмовлено. (т.1 а.с.176,177,189)

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2014 року змінено та відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» повністю з інших правових підстав.(т.2 а.с.46-51).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.(т.2 а.с.79-81)

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_5Х.Д., треті особи: ОСОБА_4, Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність з інших правових підстав.(т.2 а.с.103,104)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.(т.2 а.с.136-138)

В подальшому, з врахуванням неодноразових уточнень, позивач остаточно просив 1) в рахунок виконання основного зобовязання щодо сплати заборгованості у розмірі 187920,05 Євро, що згідно курсу НБУ складає 2023555,05 грн. за кредитним договором № 0 від 16.09.2008 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5 ОСОБА_6, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: - однокімнатну квартиру №111, що знаходиться за адресою: м.Харків, вулиця Підлісна, будинок №1-А, загальною площею 55,7 кв.м., житловою площею 21,2 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_4; - двокімнатну квартиру №112, що знаходиться за адресою: в м.Харків, вулиця Підлісна, будинок №1-А, загальною площею 90,1 кв.м., житловою площею 58,4 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_4. 2) визнати за ПАТ «Дельта Банк» () право власності на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру №111, що знаходиться за адресою: м.Харків, вулиця Підлісна, будинок №1-А, загальною площею 55,7 кв.м., житловою площею 21,2 кв.м; двокімнатну квартиру №112, що знаходиться за адресою: м.Харків, вулиця Підлісна, будинок №1-А, загальною площею 90,1 кв.м., житловою площею 58,4 кв.м. 3) всі судові витрати по справі покласти на відповідача.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 11 липня 2018 р. за уточненою заявою позивача змінено процесуальний статус відповідача та 3-ї особи, залучено в якості відповідача - ОСОБА_4, та в якості 3-ї особи - ОСОБА_4 ОСОБА_8 ОСОБА_6, виключено Державну реєстраційну службу України зі складу осіб, які приймають участь у справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 р. визначені остаточні вимоги ПАТ «Дельта Банк».

Представник позивача ОСОБА_1 підтримав уточнені позовні вимоги зазначив, що з врахуванням ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 22 березня 2017р.ПАТ «Дельта Банк» 18 липня 2017 звернулося до суду з уточненим позовом до ОСОБА_4, залучивши в якості третьої особи ОСОБА_5Х.Д. Зазначив, що 16 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5Х.Д., було укладено договір споживчого кредиту на суму 110 тис. Євро, що згідно з курсом Національного банку України складало 755 220 грн 51 коп., під 14 % річних. На забезпечення виконання кредитного зобов'язання ОСОБА_5Х.Д. згідно з двома договорами іпотеки, передав банку належні йому на праві власності квартири №111 та №112 в будинку №1-А по вул. Підлісна у м. Харкові. 08 грудня 2001 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за вищевказаним кредитним договором та договорами іпотеки і новим кредитором позичальника є позивач. Право власності на квартири №111 та №112, що знаходиться за адресою м. Харків, вул. Підлісна, будинок №1-А, зареєстровано за ОСОБА_4 01 березня 2017 року та 03 березня 2017 року відповідно. Оскільки ОСОБА_5Х.Д. порушив умови кредитного договору і допустив заборгованість у розмірі 187 920,05 Євро, що згідно з курсом Національного банку України становить 2023555 грн 05 коп., позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на вказані квартири, що передбачено умовами договорів іпотеки. Позивач не звертався до суду з позовом до ОСОБА_5Х.Д. про стягнення заборгованості.

Представник позивача ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги підтримала та зазначила, що право власності на квартири №111 та №112, що знаходиться за адресою м. Харків, вул. Підлісна, будинок №1-А, на підставі рішень суду зареєстровано за ОСОБА_4 За Законом України «Про іпотеку» іпотека є дійсною для набувача нерухомого майна. ОСОБА_5Х.Д. порушив умови кредитного договору і має заборгованість у розмірі 187 920,05 Євро, що згідно з курсом Національного банку України становить 2023555 грн. 05 коп. Строк погашення заборгованості сплив у вересні 2012р., а позов подано в 2014р. В первинному позові були вимоги до ОСОБА_5Х.Д., а з врахуванням ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 22 березня 2017р.ПАТ «Дельта Банк» 18 липня 2017 звернулося до суду з уточненим позовом до ОСОБА_4, оскільки вона набула право власності на зазначені квартири, у звязку з чим банком змінений статус ОСОБА_5Х.Д. на 3-ю особу. У звязку з чим строки позовної давності не сплили. По другому кредитному договору, який укладався для надання коштів з метою страхування предмету іпотеки, було відкрито кредитний ліміт по якому заборгованість відсутня, тому банк звернувся з позовом лише по одному кредитному договору. Вибір способу захисту є виключним правом кредитора, а самеспосіб звернення стягнення на предмет іпотеки - шляхом набуття у власність позивачем нерухомого майна. Їй невідомо чи є рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_5Х.Д. Навіть коли не має рішення про стягнення заборгованості можливо вирішувати питання про стягнення на предмет іпотеки - шляхом набуття у власність. Право власності набувається за рішенням суду, з моменту реєстрації нерухомого майна.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні уточнений позов не визнала, пояснила, що 3-ю особою було отримано кредит та передано предмет іпотеки, а в подальшому обовязки по договору були придбані ПАТ «Дельта Банк». Позивач до сьогоднішнього дня не звернувся до 3-ї особи з позовом про стягнення заборгованості та не надав доказів порушення ОСОБА_5Х.Д. умов кредитного договору і наявної заборгованості. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом. Відповідач не є стороною кредитного договору та позбавлена можливості отримати будь яку інформацію щодо стану заборгованості і розрахунків між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_5Х.Д. Договір іпотеки є похідним від договору кредиту і будь яких процесуальних обовязків у 3-ї особи не виникає. Відповідно до п.4.2.3. договорівіпотеки від 16.09.2008р. передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання у відповідності до умов договору та Закону України «Про іпотеку». Пунктом 5.2.1договорів іпотеки від 16.09.2008р. передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору.Відповідно до ст.ст. 36,37 Закону України «Про іпотеку» передбачено спосіб задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом передачі у власність іпотекодержателя предмету іпотекишляхом укладання договору про добровільну передачу права власності на предмет іпотеки. Однак такий спосіб врегулювання є позасудовим. Така ж сама думка викладена у рішенні ОСОБА_9 Верховного Суду від 21.03.2018ру справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Позивачем надано розрахунок заборгованості ОСОБА_5Х.Д., що є одностороннім документом, оскільки розрахунок в цьому процесі не перевіряється. Як вбачається з матеріалів справи між банком та ОСОБА_5Х.Д. було укладено два договори кредиту, однак підставою позову зазначено лише споживчий кредит отриманий 16.09.2008 р. Крім того, між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5Х.Д. була укладена додаткова угода щодо споживчого кредиту № 0 і кінцевим терміном погашення кредиту встановлено 14 вересня 2012 року.За відповідачем згідно рішення суду від 06 липня 2012 року по справі № 2-685/11 було визнано право власності на ?частину квартир №111 і 112 по вул.Підлісній, 1-А у м.Харкові, відповідно до мирової угоди, яка була затверджена Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова 18 січня 2013 р. по справі № 2-587/11 ОСОБА_4 є власником квартир № 111 та № 112 в житловому будинку № 1-А по вул. Підлісній в місті Харкові. При предявлені аналогічного позову доКанджо Я.Х.Д., ОСОБА_4 не було залучено до участі у справі і лише за її заявою вона була залучена в якості 3-ї особи. Позивач, був залучений у якості сторони по справі № 2-685/11. Тобто позивач був обізнаний про наявність права власності у ОСОБА_4, однак не звернувся до неї у встановлений законом строк. Тому вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5Х.Д., про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність є незаконними та заявлені з пропуском позовної давності. В подальшому просила не розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Третя особа ОСОБА_5Х.Д.у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, пояснень або відзиву щодо позову, відповідно до ст.181 ЦПК України суду не надав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

16 вересня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_5Х.Д. укладено договір споживчого кредиту з правилами № 0 на суму 110000 Євро, що дорівнювали 755220,51 грн. під 14 % річних для особистих потреб із кінцевим терміном погашення до 16 вересня 2011 року. (т.1 а.с.12-16)

16 вересня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5Х.Д., були укладені два договори іпотеки, посвідчені приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_10 в реєстрі за № 506, 507 та за № 504, 505 відповідно до яких у забезпечення зобовязань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16 вересня 2008 р. та договору про надання споживчого кредиту № 0 від 16 вересня 2008 року в іпотеку передані квартири № 111 та № 112 по вул. Підлісна, 1-А в місті Харкові відповідно. (т.1 а.с.23-30)

Додатковою угодою № 1 від 09.02.2009 року до договору про надання споживчого кредиту з правилами № 0 кінцевим терміном погашення кредиту встановлено дату -14 вересня 2012 року. (т.1 а.с.17,18)

Як вбачається з рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 06.07.2012р. шлюб між ОСОБА_5 ОСОБА_6 і ОСОБА_4 розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 09.10.2009р.

08 грудня 2011р. між АКІБ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі продажу права вимоги за вищевказаним договором споживчого кредиту з правилами№0та договорами іпотеки від 16 вересня 2008 року.(т.1 а.с.44-48)

Отже, згідно зі ст.ст.512,514 ЦК України кредитор у зобовязанні замінений іншою особою і до нового кредитора - ПАТ «Дельта Банк» перейшли усі права первісного кредитора в існуючому зобовязанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 06.07.2012р. за ОСОБА_4 визнано право власності на ? частину квартир №111 і 112 по вул.Підлісній, 1-А у м.Харкові. (т.1 а.с.139-141)

Цим же рішенням ОСОБА_4, яка діяла в інтересах своїх дітей: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів іпотеки, зареєстрованих в реєстрах №506,507 та №504,505, скасування запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна про заборону відчуження зазначених квартир, про вилучення з Єдиного реєстру запису про заборону і скасування запису в Єдиному реєстрі іпотек про обтяження зазначених житлових приміщень.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25.09.2012р. рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 06.07.2012р. залишено без змін. (т.1 а.с.143-145)

18 січня 2013р. ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова була затверджена мирова угода по справі №2-587/11 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, відповідно до якої: 1) банківські внески зроблені подружжям за період шлюбу, відсотки по ним,а також кредитні кошти які були надані під час браку, після затвердження мирової угоди є власністю того з подружжя, на імя якого вони зроблені; 2) ювелірні прикраси, вироби з натурального хутра, придбані подружжям під час браку, є власністю того з подружжя, кому були придбані ці речі і хто ними користувався; 3) ОСОБА_4 набуває право власності на квартири №111 і 112 по вул.Підлісна, 1-А у м.Харкові; 4)ОСОБА_5Х.Д.набуває право власності на кошти, які були отримані від продажу автомобіля SONATA державний №555-78 та TOYOTA CAMRYдержавний №АХ7733 та меблі вартістю 37000 грн. (т.1 а.с.146)

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 88858193 від 06.06.2017 р. та № 88858741 від 06.06.2017 р. право власності на квартиру № 111 та на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 01 березня 2017 року і 03 березня 2017 року відповідно. (т. 2 а.с.167-174)

Заслухавши представників позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За ч.1 ст.18, ч.1 ст.42 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Відповідно до ч.1 ст.50, ч.3,4 ст.51 ЦПК України:

Позов може бути предявлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до ст. ст.76 78 ЦПК України:

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст.79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч.1 ст. 81, ст.89 ЦПК України

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі право власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У позовній заяві з урахуванням уточнень, позивач зазначає, що за договором про надання споживчого кредиту з правилами № 0 укладеному між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5Х.Д. 16 вересня 2008 р. станом на дату звернення до суду існувала заборгованість в сумі 187920,05 Євро, що згідно курсу НБУ на дату звернення до суду складала 2023555,05 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 підтвердив, що позивач не звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо наявності заборгованості третьої особи перед позивачем.

Згідно ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Частиною 1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Пунктом 4.2 іпотечних договорів від 16 вересня 2008 р. передбачено декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, за рішенням суду, у безспірному порядку шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або іншим способом, що буде передбачений законодавством на момент звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.3 договорів іпотеки від 16 вересня 2008р. між сторонами визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із перерахованих у цьому пункті способів, у т.ч. шляхом передачі іпотекодателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечення іпотекою зобовязань у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», що є відповідним іпотечним застереженням.

В іпотечних договорах від 16 вересня 2008 року міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

Зокрема, у пункті 5.1 іпотечного договору зазначено, що сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: 5.2.1 - передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; 5.2.2 - отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до частини першої цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим згідно з частиною першою статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою подаються оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотеко держателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Вказані правові позиції викладені у постанові ОСОБА_9 Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, постанові Верховного суду від 20 червня 2018 року у справі № 344/7133/14-ц.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Крім того, зазначений позов випливає з договору про надання споживчого кредиту з правилами № 0 укладеному 16 вересня 2008 р. між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є «Дельта Банк», та ОСОБА_5Х.Д., а також договорів іпотеки укладених між тими самими сторонами 16 вересня 2008 року. Враховуючи, що ОСОБА_5Х.Д., до якого з позовом про стягнення заборгованості не зверталися, залучений за наполяганням позивача в якості 3-ї особи, вимоги до якої не можуть заявлятися, а ОСОБА_4 не є стороною кредитного договору, в задоволенні позову належить відмовити.

Згідно ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись 4, 12, 13, 18, 42, 49, 51, 76-81, 89, 141, 211, 259, 263, 264, 273, 417 ЦПК України, ст. ст. 16, 204, 319, 325, 328, 512, 514, 526, 572, 590, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 23, 33, 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку»,суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 14 грудня 2018р.

Суддя Л.Г. Проценко