КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/9907/17 Головуючий у І інстанції Винниченко Л.М.
Провадження № 22-ц/824/2831/2018 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О.,Приходька К.П.

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Київська міська рада, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

у червні 2017 року позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на будівельні матеріали та обладнання, з яких складається житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня бабуся ОСОБА_5, яка була власником будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Даний будинок був побудований ще в 1950 роки, але починаючи з 1989 року по 1992 рік їхня бабуся разом з позивачем та чоловіком позивача зробили реконструкцію і перепланування будинку, провели всі комунальні комунікації, зробили паркан, тощо.

Після смерті бабусі, яка мешкала з позивачем та членами її родини, позивач з родиною по даний час користуються її будинком, але переоформити договори на надання комунальних послуг вони не мають права, оскільки жодних правовстановлюючих документів у них не має, так як будинок належним чином не оформлений.

На підставі заповіту від бабусі посвідченого Сьомою Київською державною нотаріальною конторою від 12.01.1981 р. за реєстровим № 1-463, все майно отримав їх батько ОСОБА_6, який прийняв спадщину після смерті бабусі.

Проте, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, але спадщину від бабусі не встиг оформити.

Спадкову справу після смерті їхньої бабусі не відкривали.

Технічний паспорт на будинок було зроблено в 1994 році, хоча фактично він побудований в 1991 році, будинок повністю придатний для проживання та перебуває в задовільному стані, загальна площа будинку становить 104,1 квадратних метра.

Відповідач по справі, яка є сестрою позивача, знає що спірний будинок було побудовано (реконструйовано) бабусею до сім'єю позивача, у зв'язку з чим позивач звернулась з позовом до суду про визнання права власності на будівельні матеріали, з яких складається спірний будинок для належного оформлення.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.11.2017 р. до участі у даній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено Київську міську Раду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.02.2018 р. також залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що експертом у висновку, хоча і не встановлено, скільки будівельних матеріалів використано при будівництві будинку, однак визначено кількість будівельних елементів (дверей, вікон), з яких частин складається будинок, і це було визнано відповідачкою.

В порядку ст. 360 ЦПК України відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не надходило.

Представник позивач ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги була належним чином повідомлена, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не подавала, про поважність причин своєї неявки не повідомила.

Представник третьої особи - Київської міської ради в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване.

Третя особа - Департамент земельних ресурсів свого представника в судове засідання не направив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність нез'явившихся осіб в силу вимог ст.372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, представника Київської міської ради, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.06.2012р. визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на 1/6 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування на 1/6 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 29-32).

Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.06.2012р. встановлено, що на підставі рішення Київської міської ради народних депутатів від 23.03.2000 року № 56-1/777 ОСОБА_6 передано у приватну власність 2/3 земельної ділянки, площею 0,0474 га, за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується Державним актом про право приватної власності на землю № 66-2-03865.

На підставі рішення Київської міської ради народних депутатів від 23.03.2000 року № 56-1/777 ОСОБА_5 передано у приватну власність 1/3 земельної ділянки, площею 0,0474 га, за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується Державним актом про право приватної власності на землю № 66-2-03866.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 78 зворот).

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 26.08.2008 року, посвідчених державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить по 1/3 частині земельної ділянки, від площі 0,0474 га в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_6 (а.с. 104-104 зворот).

акож, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.06.2012р. встановлено, що на підставі свідоцтв про право на спадщину від 26.08.2008 року, посвідчених державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить по 1/2 частині житлового будинку в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_6

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначала, що спірний будинок, який належав ОСОБА_5, був перепланований, реконструйований, проведено комунікації та зроблений паркан з допомогою позивача та її чоловіка з метою їхнього проживання, у зв'язку з чим просила визнати право власності в порядку спадкування на будівельні матеріали та обладнання з яких складається будинок АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенню позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів щодо кількості будівельних матеріалів та їх найменувань, які були використанні в процесі самочинного будівництва житлового будинку літ. «Б» по АДРЕСА_1, та доказів стосовно придбання будівельних матеріалів саме спадкодавцем, у зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню за недоведеністю вимог.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

За ст. 331 Цивільного кодексу України, який набув чинності 01.01.2004 р., право власності на новостворене нерухоме майно виникає при умовах завершення його будівництва, введення його в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього.

До завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, які були використані в процесі створення цієї нерухомості.

За ст.182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомість, їх виникнення, перехід і припинення підлягають обов'язковій державній реєстрації.

За ст.3 закону від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, до завершення будівництва і реєстрації права власності на будинок цей об'єкт не вважається нерухомим майном і на нього не може бути оформлена спадщина на будинок.

До складу спадщини входять права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Тобто, для переходу в спадщину права власності на будинок необхідно, щоб спадкодавець мав за життя всі документи, які підтверджують виникнення в нього права власності на збудований будинок.

Будинки, не завершені будівництвом, це ті, які не здані в експлуатацію. До здачі в експлуатацію спадкодавець вважається власником матеріалів, використаних в процесі будівництва.

За ст.190 ЦКУ майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладені обставини обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, які б підтверджували факт виникнення у спадкодавця і перехід до спадкоємців права власності на конкретне майно, його найменування, кількість та вартість.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач Д.О.Таргоній

Судді: С.О. Журба

К.П.Приходько