Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 638/11240/16-ц

провадження № 61-6104 зпв 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний альянс «Моноліт»,

третя особа - Харківська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану їх представником ОСОБА_6, про перегляд рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Шаповал Н. М., від 15 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

від 20 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний альянс «Моноліт» (далі - ТОВ «Будівельний альянс «Моноліт»), третя особа - Харківська міська рада, про визнання майнових прав на об'єкт незавершеного будівництва.

Позовна заява мотивована тим, що 09 січня 2006 року між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та товариством з обмеженою відповідальністю «Моноліт» будівельний альянс» (далі - ТОВ «Моноліт» будівельний альянс»), правонаступником якого є ТОВ «Будівельний альянс «Моноліт», були укладені два окремих договори про участь у будівництві, відповідно до яких забудовник - ТОВ «Моноліт» будівельний альянс» залучив їх як інвесторів до будівництва об'єкта нерухомості на земельній ділянці площею 4,4177 га, розташованій по АДРЕСА_1. У зв'язку з тим, що будівництво було зупинено, 25 березня 2011 року з ініціативи забудовника було укладено додатковий договір № 2 до договору про участь в будівництві, відповідно до п. 1.1. якого забудовник залучив інвестора ОСОБА_4 до будівництва об'єкта нерухомості на земельній ділянці, площею 0,64 га, розташованій по АДРЕСА_2.

Пунктом 1.4 вказаного додаткового договору передбачено, що після прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, за умови виконання інвестором своїх зобов'язань за договором, забудовник передає

ОСОБА_4 частину об'єкта (квартири) в натурі, які на будівельному плані об'єкта визначені, як: двокімнатна квартира під номером 31/2, що розташована на 6-му поверсі, загальною будівельною площею 84,58 кв. м;

двокімнатна квартира № 156, що розташована на 22-му поверсі, загальною будівельною площею 69,98 кв. м; двокімнатна квартира № 142, що розташована на 20-му поверсі, загальною будівельною площею

70,85 кв. м; двокімнатна квартира № 158, що розташована на 22-му поверсі, загальною будівельною площею 70,85 кв. м; трикімнатна квартира № 163, що розташована на 22-му поверсі, загальною будівельною площею

118,25 кв. м; та приміщення, загальною будівельною площею 225,96 кв. м.

Вказували, що оскільки вони в повному обсязі виконали свої зобов'язання за вказаними договорами щодо сплати коштів, однак будівельні роботи проводяться з порушенням термінів введення споруди в експлуатацію, будівництво споруди є незавершеним, її не введено в експлуатацію у встановлені договором строки, при цьому готовність об'єкта становить близько 95 %, просили визнати за ними майнові права на вказані об'єкти нерухомого майна.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від

21 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 майнові права на частину об'єкта незавершеного будівництва, який розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_2, відведеної забудовнику рішенням Харківської міської ради від 28 квітня 2004 року

№ 66/04, та на будівельному плані об'єкта незавершеного будівництва визначений, як квартири, а саме: двокімнатна квартира під номером 31/2, що розташована на 6-му поверсі, загальною будівельною площею

84,58 кв. м; двокімнатна квартира № 156, що розташована на 22-му поверсі, загальною будівельною площею 69,98 кв. м; 2-х кімнатна квартира № 142, що розташована на 20-му поверсі, загальною будівельною площею

70,85 кв. м; двокімнатна квартира № 158, що розташована на 22-му поверсі, загальною будівельною площею 70,85 кв. м; трикімнатна квартира

№ 163, що розташована на 22-му поверсі, загальною будівельною площею 118,25 кв. м; та додатково 225,96 кв. м площі житлових приміщень.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі в повному обсязі виконали свої зобов'язання за вказаними договорами, визнання за позивачами майнових прав на відповідну частину об'єкта незавершеного будівництва є належним способом захисту порушених прав.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року апеляційні скарги Харківської міської ради і ТОВ «Будівельний альянс «Моноліт» задоволено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що порядок оформлення права власності на об'єкт незавершеного інвестування після прийняття такого до експлуатації врегульовано Законом України

«Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України «Про інвестиційну діяльність», чинними на момент укладення договору про участь у будівництві, отже, відсутні підстави для визнання за позивачами майнових прав на об'єкт незавершеного будівництва на підставі статей

331, 392 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року касаційну скаргу

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилено, а рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи спір, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

У вересні 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року, в якій просили скасувати ці судові рішення із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 190 ЦК України.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішеньОСОБА_5 та ОСОБА_4 посилаються на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня, 22 квітня та 28 жовтня 2015 року, а також на постанови Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року та

від 24 червня 2015 року, в яких, на їх думку, по-іншому застосована зазначена норма права.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини ухвалить рішення про інше.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 10 листопада 2017 року відкрито провадження у даній справі.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 353 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України

2004 року підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин; у різному застосуванні правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; у різному визначенні предмета регулювання правових норм, зокрема застосуванні різних правових норм для регулювання одних і тих самих правовідносин або поширенні дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосуванні цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; у різному застосуванні правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових рішень означає, що суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ за подібних правовідносин при однаковому їх матеріально-правовому регулюванні дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків.

За змістом пункту 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, позивачі, посилаючись на те, що вони в повному обсязі виконали свої зобов'язання за договорами про участь у будівництві, однак будівельні роботи проводяться з порушенням термінів введення споруди в експлуатацію, будівництво споруди є незавершеним, її не введено в експлуатацію у встановлені договором строки, при цьому готовність об'єкта становить близько 95 %, просили визнати за ними майнові права на об'єкти нерухомого майна, передбачені умовами укладених між сторонами угод.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України

від 12 листопада 2014 року, прийнятій у справі за позовом особи до

ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності на нерухоме майно та зобов'язання вчинити певні дії, суд виходив із того, що захист майнових прав на новостворене майно, прийняте до експлуатації та оформлене (зареєстроване) на іншу особу, у разі невизнання цією особою прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства, зокрема на підставі статті 392 ЦК України. Судами встановлено, що рішенням органу місцевого самоврядування доручено оформити та видати свідоцтва про право власності товариства на квартири, введеного в експлуатацію будинку, однак суд першої інстанції, з яким погодився касаційний суд, дійшов неправильного висновку про реєстрацію права власності саме за позивачем та про передчасність звернення до суду із зазначеним позовом.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року, прийнятій у справі за позовом особи до ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності на об'єкти нерухомості у будинку, який введено в експлуатацію, суд виходив із того, що такий позов може подати лише власник майна, позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно.

Тобто у справах, які переглядав Верховний Суд України, предметом перегляду були судові рішення про визнання права власності на збудоване та введене в експлуатацію нерухоме майно, однак у справі, яка переглядається, позивачі просили визнати за ними не право власності на об'єкти нерухомості, а майнові права на об'єкти не введеного в експлуатацію нерухомого майна.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, за результатами розгляду яких ухвалено надані для порівняння судові рішення, інші підстави та предмет позовних вимог, встановлено різні фактичні обставини.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня, 22 квітня та

28 жовтня 2015 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направив справи на новий розгляд з підстав порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та що позбавляє Верховний Суд можливості надавати оцінку застосуванню норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, тому відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360-3, 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану їх представником ОСОБА_6, про перегляд рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року залишити без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта