Апеляційне провадження № 22-ц/824/2349/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 359/1654/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

третя особа - приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Дудка Оксана Сергіївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4,

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, ухваленого 20 серпня 2018 року під головуванням судді Журавського В.В. в приміщенні суду,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа ПН Бориспільського міського нотаріального округу Дудка О.С., який згодом уточнила, про визнання частково недійсним договору дарування будинку.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 21.03.2014 року ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 подарували ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1, яка належала їм на праві власності в рівних долях по 1/3 чатині.

ОСОБА_5 не мав права відчужувати свою частину в зазначеному майні, оскільки постановою державного виконавця органу ДВС Бориспільського МРУЮ від 25.12.2013 року при примусовому виконанні виконавчого листа №2/359/38 виданого 18.10.2013 року Бориспільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 289 730 грн. накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_5 у межах суми звернення 289 730 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_5

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу і, вказуючи на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд при новому розгляді справи не в повному обсязі врахував висновки ВСУ, зокрема, що суд не з'ясував такої істотної для справи обставини, як те, чи були дії сторін направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховання цього майна.

Суд не надав оцінці тому, що відповідач уникав особистої явки до суду та надання пояснень в судовому засіданні.

Боржник ОСОБА_5 був обізнаний про наявність судового рішення про стягнення з нього боргу, наявність виконавчого провадження, за яким з нього стягувались грошові кошти. Відповідачу було відомо про наявність арешту на його майно, що підтверджується актом державного виконавця від 4.03.2014, в якому він особисто розписався.

Акт обстеження житлово-побутових умов від 9.02.2018, який складений депутатом Бориспільської міської ради Петренком І.В. був прийнятий до розгляду судом із порушенням вимог ст. 83 ЦПК України, оскільки такий доказ був наданий до суду у судовому засіданні без відповідного клопотання та підтвердження надсилання їй копій. Вважала, що такий акт не являється належним та допустимим доказом, який би доводив факт не проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_6 та представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_11 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася. Надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Доводи та вимоги, зазначені в апеляційній скарзі підтримала у повному обсязі. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Інші учасники справи про розгляд справи повідомлені належно, проте про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За загальним правилом, передбаченим ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Зокрема, згідно з ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положення ч.1 та ч.2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази не є належними та в повній мірі достатніми для підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_5 продовжує володіти та користуватися спірним майном, тобто не надано доказів на підтвердження фіктивності правочину.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Вважає його законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 вересня 2013 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму грошової компенсації половини вартості проданих чотирьох автомобілів у розмірі 289 730 гривень, а також судові витрати у розмірі 4 605 гривень 95 копійок (т.1 ас.ас.18-21).

18 жовтня 2013 року Бориспільським міськрайонним судом видано два виконавчі листи №2/359/38 (т.1 ас.ас.22, 24).

29 жовтня 2013 року державним виконавцем ВДВС Бориспільського МРУЮ Вовком А.В. з метою примусового виконання зазначених виконавчих листів були відкриті виконавчі провадження №40435024 та №40435651 (т.1 ас.ас.23,25).

З метою забезпечення реального виконання рішення державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 грудня 2013 року, за змістом якої накладено арешт на все майно ОСОБА_5 у межах суми звернення стягнення 289 730 гривень та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_5 (т.1 ас.26).

21 березня 2014 року ОСОБА_5 здійснив відчуження належної йому на праві спільної часткової власності 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування квартири від 21 березня 2014 року, укладеним між ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6, посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С. та зареєстрованим в реєстрі за №832. Право власності ОСОБА_6 на зазначене нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 21 березня 2014 року, номер запису про право власності 5064332 (т.1 ас.ас.69-70, т.2 ас.55).

Судом встановлено, що договір дарування було укладено до того, як арешт та заборона відчуження майна, накладені постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 грудня 2013 року, було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, оскільки, на час укладення оспорюваного договору приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С. було перевірено відсутність заборон (арештів) на відчуження квартири за інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів.

За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на ст.ст. 230, 234 ЦК України, вважаючи договір дарування, укладений між відповідачами, фіктивним та таким, що вчинений під впливом обману.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, на яку як на підставу позову посилається позивач, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України &q? 0;Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними&q?ен; від 06.11.2009 року за № 9 передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести та особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України &q?кт;Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними&q?ст; від 06.11.2009 року за № 9 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

У зв'язку з цим, саме позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності, повинен довести належними, достатніми та допустимими доказами відсутність в учасників правочину наміру на створення реальних юридичних наслідків.

Як вбачається, позивачем ОСОБА_4 не надано до суду доказів того, що ОСОБА_5, відчуживши належне йому на праві спільної часткової власності нерухоме майно, своїй сестрі ОСОБА_6 не мав в дійсності волевиявлення та наміру на перехід права власності на зазначене майно від нього до сестри, а враховуючи факт їхнього родинного споріднення мав намір і в подальшому володіти та користуватися майном.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові №6-2690цс16 від 09 серпня 2017 року, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.77, а також ч.1 та ч.2 ст.80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом першої інстанції досліджено та встановлено, що єдиним доказом невиконання оспорюваного правочину, що є свідченням відсутності наміру сторін на реальне настання правових наслідків за договором дарування є те, що ОСОБА_5 в офіційних документах вказує адресу свого зареєстрованого місця проживання як АДРЕСА_1. Тому, незважаючи на укладення договору дарування ОСОБА_5 зберіг правовий зв'язок з майном та продовжує ним користуватися.

Ця обставина також вбачається з декларації про доходи та майно боржника фізичної особи ОСОБА_5, поданої до податкового органу 11 вересня 2017 року, копії супровідних листів ВДВС Бориспільського МРУЮ від 29 жовтня 2013 року, від 27 грудня 2013 року, заперечення ОСОБА_5, адресованого начальнику Бориспільського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області, щодо організації та належного виконання зведеного виконавчого провадження стягувача ОСОБА_4, роздруківки з мережі Інтернет з веб-сайту Міністерства юстиції України щодо безкоштовного запиту інформації про фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 (т.2 ас.ас.11-15, 26-28, 29-31, 36-37).

Однак, вказівка у супровідних листах ВДВС Бориспільського МРУЮ адреси місця проживання ОСОБА_5 як АДРЕСА_1, не є свідченням того, що останній фактично проживає за вказаною адресою. Слід звернути увагу на те, що у всіх інших письмових доказах, досліджених судом, окрім зазначеної адреси як адреси місця реєстрації, ОСОБА_5 також вказувалось фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов від 9 лютого 2018 року, складеного депутатом Бориспільської міської ради ПетренкомІ.В., провівши обстеження умов проживання ОСОБА_6 було встановлено, що ОСОБА_5 зареєстрований у вказаному житловому приміщенні, але фактично не проживає (т.2 ас.54).

Як вбачається, в матеріалах справи наявна копія акту державного виконавця від 4.03.2014, в тому числі за підписом боржника ОСОБА_5, яким підтверджується те, що ОСОБА_5 був обізнаний про існування рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 289 730,00 грн. Проте, як встановлено вище, на момент укладення договору дарування, нотаріусом були перевірені заборони (арешти) на відчуження квартири за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів.

Як пояснила в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_6, рішення про відчуження будинку вцілому на її користь було прийнято її батьками ОСОБА_8, ОСОБА_13 і братом ОСОБА_5 Після одруження її брата в жовтні 1997 році ні він, ні її батьки в будинку не проживали.

Сам по собі факт укладення договору дарування квартири між близькими родичами без доведення того, що договір вчинений без наміру створення правових наслідків, що дії сторін договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, не дає підстави вважати цей договір фіктивним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які на її думку спростовують встановлений судом першої інстанції факт відсутності дій сторін, які направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховання цього майна й містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Разом з тим, докази, на які посилалася ОСОБА_4, були предметом дослідження та оцінки судом першої інстанції під час розгляду справи та додаткового правового аналізу не потребують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_14 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20.12.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: