Справа № 148/1678/18
Провадження №2/148/768/18
РІШЕННЯ

Іменем України

05 грудня 2018 року м. Тульчин

Тульчинський районний суд

Вінницької області в складі: судді Саламахи О.В.

за участю: секретаря Носулько К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «ОСОБА_2 ОСОБА_3» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

До Тульчинського районного суду Вінницької області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.05.2018 позивач уклав з відповідачем кредитний договір № МФ-945, згідно умов якого позивачу надано кредит у сумі 15519,78 грн., строком на 15 днів, з терміном повернення до 04.06.2018, відсотковою ставкою 0,8 % за кожен день користування кредитом, за період з 16 по 29 день користування кредитом 1 % за кожен день користування кредитом, з 29 по 45 день 4,5 % за кожен день користування кредитом. Також, на момент повернення кредиту на позивача покладено зобовязання з сплати комісії за супровід кредиту у розмірі 11 % від суми кредиту.

Позивач вважає, що під час укладення даного договору допущено порушення його прав як споживача, зокрема відповідач скористався його необізнаністю та не надав повної, всебічної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредитного договору. Крім того, він не мав часу детально ознайомитися з договором, та був позбавлений можливості обєктивно оцінити та осмислити умови даного договору. Також, перешкодою в ознайомленні з умовами договору став дрібний шрифт, яким він надрукований.

На думку позивача норми договору в частині оплати комісії за супровід договору є незаконними. Договір не містить умов щодо відповідальності відповідача, припинення дії договору та застереження щодо можливості відкликання дозволу на обробку персональних даних, що свідчить про недійсність даного договору.

У звязку з вказаними обставинами, позивач звернувся до суду з даним позовом, просить суд визнати недійсним договір № МФ-945 від 20.05.2018.

Позивач у судове засідання не зявився, однак подав клопотання про розгляд справи у за його відсутності, вказав, що заявлені вимоги підтримує.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, однак директор ТОВ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» надіслав клопотання згідно якого просить залишити позов без розгляду, оскільки позивачем не сплачено судовий збір, однак норми Закону України (далі ЗУ) «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини так як договір укладено сторонами на 15 днів, в той час п. 1 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про споживче кредитування» передбачено, що сфера його дії не поширюється на договори, укладені на строк до одного місяця.

Крім того, до суду надійшов відзив на позовну заяву у відповідності до якого у задоволенні позову слід відмовити, оскільки вимоги ОСОБА_1 є незаконними, безпідставними та необґрунтованими з огляду на те, що під час укладення кредитного договору позивачу розяснено всі умови договору, а посилання на відсутність часу на ознайомлення з умовами договору нічим не підтверджено, та на думку відповідача використовується позивачем для уникнення виконання зобовязань за договором. Позивач мав можливість відмовитися від укладення спірного договору, однак погодився з його умовами та отримав кредит і користувався ним і зазначені обставини не заперечує.

У відповідності до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 20.05.2018 сторони уклали кредитний договір № МФ-945 (далі Договір), згідно якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 15519,78 грн.

За умовами Договору відповідач зобов'язується на умовах визначених Договором, на строк визначений п. 1.3 Договору, надати позивачу грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2 Договору, а позивач зобов'язується повернути відповідачу кредит у встановлений п. 1.4 термін та сплатити проценти за використання кредиту та виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені цим Договором (п. 1.1 кредитного Договору).

Пунктом 1.3 Договору встановлено, що кредит надається строком на 15 днів з 20.05.2018 04.06.2018. Дата повернення кредиту визначена сторонами 04.06.2018 (п. 1.4).

Згідно п. 1.5 Договору, плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 0,8 % (292 % річних), які сплачує позичальник за кожен день строку надання кредиту.

Відповідно до п. 1.6 Договору за період прострочення з 16 по 29 день, плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 1 % (365 % річних), які сплачуються позичальником за кожен день прострочення зобов'язань повернення кредиту.

Також, сторони погодилися, що починаючи з 30 по 45 день користування кредитом плата встановлюється у розмірі 4,5 % (1642,5 % річних) за кожен день строку надання кредиту (п. 1.7). Відповідно до п. 1.8 в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 11 % від суми кредиту 1707,18 грн. Сукупна вартість кредиту у строк визначений п. 1.3 Договору, - становить: 3569,55 грн. 559,67 % річних з врахуванням комісії за супровід кредиту і відсоткової ставки за п. 1.5 Договору.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства закріплено у ст. 3 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України, визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Часиною 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», визначено, що договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: назву документа; назву, адресу та реквізити суб'єкта господарювання; прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; найменування, місцезнаходження юридичної особи; найменування фінансової операції; розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків;

строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Таким чином, Договір відповідає вимогам, встановленим ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також вимогам ст.638 ЦК України, де визначені істотні умови договору .

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1055 ЦК України, визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, істотними умовами кредитного договору, відповідно до закону, є умови про предмет договору, строк його дії, розмір процентів, умови видачі кредиту.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Також, з п. 6.3 Договору випливає, що шляхом підписання договору позичальник підтверджує, що інформація зазначена у ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та в частині другій статті Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» отримана ним від кредитора до підписання кредитного договору.

Крім того, згідно п. 6.1 позичальник підтвердив свою повну обізнаність з усіма істотними умовами Договору.

Стаття 203 ЦК України, визначає такі вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочинів, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зобов'язання відповідача з надання кредиту позивачу, виконані, і зазначені обставини сторонами в ході розгляду справи не оспорювалися. Умови кредитного договору не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, кредитний договір укладався з додержанням форми, встановленої законодавством, волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам. Вище вказані положення підтверджуються підписанням позивачем договору кредиту та отримання в розпорядження кредитних коштів і користування ними, що позивачем також не оспорюється.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду має бути законним і обґрунтованим, суд обґрунтовує свої висновки тільки на тих доказах, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки в ході розгляду позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про недійсність договору № МФ-945 від 20.05.2018.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 19, 23, 76 - 81, 95, 141, 352, 354 ЦПК України, ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 6, 15, 203, 215, 526, 638, 1054, 1055 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 ОСОБА_3» про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області.

Розяснити, що учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Тульчинського районного суду

Вінницької області ОСОБА_4