РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/9878/17

Провадження № 2/643/966/18

06.12.2018

06 грудня 2018 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

за участю секретаря Абсалямової А.Р.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з первісним позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 820000 грн. разом із понесеними судовими витратами.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначає, що 15.06.2017 між ним та ОСОБА_4 укладений у простій письмовій формі договір позики та відповідна розписка про отримання суми позики. Відповідно до п.1 цього договору позивач передав у власність, а відповідач прийняла у власність суму у розмірі 24000 грн. зі строком повернення не пізніше 22.06.2017. У п.4 договору зазначено, що договір повинно виконано у м. Харкові, позичальник зобовязаний повернути позикодавцю грошові кошти у сумі, визначеній у п. 1 договору позики не пізніше 22.06.2017. Станом на сьогодні суму позики відповідач не повернула. Згідно п. 9.3 договору позики вказано, що у разі порушення позичальником будь-якого зобовязання за договором, він зобовязується сплатити на користь позикодавця штраф розміром 100% від суми, визначеної в п.1 договору. Штраф позичальник повинен сплатити в одноденний строк з моменту порушення умов договору. Сума штрафу згідно п.9.3 договору становить 24000грн. Згідно п.9.4 договору, позичальник зобовязаний сплатити пеню у розмірі 10% від суми, визначеної в п.1 договору, за кожен день прострочення виконання будь-якого зобовязання за договором. Пеню позичальник повинен сплатити в одноденний строк з моменту порушення умов договору. Станом на 01.08.2017 сума пені згідно п.9.4 договору становить 96000 грн. Також, позивач вказує, що 16.06.2017, що він надав грошову позику у розмірі 130000 грн. Строк повернення коштів за договором позики не пізніше 30.06.2017. Вищезазначену суму коштів за даним договором позики відповідач також не повернула. Згідно з п.9.3 договору позики від 16.06.2017 сума штрафу становить 130000 грн. Станом на 01.08.2017 сума пені згідно п.9.4 договору позики від 16.06.2017 та становить 416000 грн.

Відповідач в свою чергу звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, яким просить визнати договір позики недійсним.

В обґрунтування вимог зустрічного позову посилається на те, що договір позики від 15.06.2017 укладено для виконання раніше взятих на себе зобовязань у розмірі 3000 грн., а договір позики від 16.06.2017 ОСОБА_4 не підписувала, договір є підроблений, адже вона не зустрічалася з ОСОБА_3 того дня тощо. Отже, договори позики від 15.06.2017 та від 16.06.2017 є недійсними та такими, що вчинені під впливом обману.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги та викладені у первісному позові обставини підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти доводів первісному позову, з підстав, які вказані у відзиву на позовну заяву, повністю підтримав обставини та вимоги зустрічного позову.

Суд, вивчивши доводи та заперечення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та налаяні сторонами докази, вважає позовні вимоги первісного позову такими, що підлягають частковому задоволенню, а вимогу зустрічного позову задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом встановлено, що 15.06.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала у борг грошові кошти в сумі 24000 грн. в еквіваленті 900 доларів США, зі строком їх повернення не пізніше 22.06.2017.

16.06.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала у борг грошові кошти в сумі 130000 грн. в еквіваленті 5000 доларів США, зі строком їх повернення не пізніше 30.06.2017.

Далі, згідно умов вказаних вище договорів, а саме, п.9.3, визначено, що у разі порушення позичальником будь-якого зобовязання за договором, він зобовязується сплатити на користь позикодавця штраф розміром 100% від суми, визначеної в п. 1 договору, в одноденний строк з моменту порушення умов договору. Позичальник зобовязаний сплатити пеню у розмірі 10% від суми, визначеної в п. 1 договору за кожен день прострочення виконання будь-якого зобовязання за договором, в одноденний строк з моменту порушення умов договору (п.9.4.)

Судом встановлено, що договори позики як від 15.06.2017, так і від 16.06.2017 з боку ОСОБА_4 не виконані в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття638ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, відповідно до положень цивільного законодавства, сторони самостійно, на свій розсуд визначають умови договору, виконання яких в подальшому є для сторін обовязковим.

Вбачається, що відповідач ОСОБА_4, укладаючи договори позики, погодилася з усіма його умовами: сумою грошових коштів, строком повернення, відсутністю процентної ставки, відповідальністю за невиконання умов договору та інше, про що свідчить її особисті підписи, що не спростовано у судовому засіданні представником відповідача.

Далі, вбачається, що позивач свої зобовязання за договором позики виконав, що підтверджено розпискою, між тим у визначений сторонами строк грошові кошти відповідачем не повернуто, при цьому останнім не заперечується факту підписання договорів позики та отримання грошових коштів у сумах, визначених договорами, заперечує власний обовязок повернути зазначені суми на умовах, визначених договором, зі сплатою пені та штрафних санкцій, які визначені умовами договору і з якими відповідач погодилася.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Дана позиція підтверджена також і постановою ВСУ від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання його умов сторонами.

За змістом положень ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Так, заборгованість відповідача перед позивачем у вигляді неповернутих грошових коштів складає за договором позики від 15.06.2017 станом на 01.08.2017 - 24000 грн. (сума боргу) + 24000грн. (штраф) + 96000 грн. (пеня); за договором позики від 16.06.2017 становить станом на 01.08.2017 - 130000 грн. (сума боргу) + 130000 грн. (штраф) + 416000 (пеня).

Даних на спростування або невірність розрахунку суду під час розгляду справи не надано.

Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобовязання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню в передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки відповідно до ч.1 ст.550 ЦК право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.

Відповідно до ст.549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме й нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч.ч.12 ст.551 ЦК).

Як встановлено судом, за умовами договорів, а саме, п.9.3, разі порушення позичальником будь-якого зобовязання за договором, він зобовязується сплатити на користь позикодавця штраф розміром 100%від суми, визначеної в п.1 договору, в одноденний строк з моменту порушення умов договору. Також, позичальник зобовязаний сплатити пеню у розмірі 10% від суми, визначеної в п.1 договору, за кожен день прострочення виконання будь-якого зобовязання за договором, в одноденний строк з моменту порушення умов договору (п.9.4.)

Між тим, суд вирішуючи питання про стягнення суми боргу та стягнення штрафу за договорами відповідно до п.9.3. вважає, що такі вимоги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Так, відповідно до положень ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК України, з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

При цьому, суд вважає за обґрунтоване вимоги про стягнення пені згідно п.9.4. договору.

Таким чином, враховуючи вищевикладене загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивача становить 666000 грн., що складається із суму боргу за договором позики від 15.06.2017 у розмірі 120000 грн., яка складається з суми боргу 24000 грн., та пені в розмірі 96000 грн. (24000грн.*40 днів = 96000грн., де 2400 грн. 10 % від 24000 грн.; 40 днів термін прострочення з 23.06.2017 по 01.08.2017); суму боргу за договором позики від 16.06.2017 у розмірі 546000 грн., яка складається з суми боргу 130000 грн., та пені в розмірі 416000 грн. (13000 грн.*32 дні = 416000 грн. де 13000 грн. 10 % від 130000 грн.; 32 дні термін прострочення з 01.07.2017 по 01.08.2017).

Оскільки суду під час розгляду справи доказів на спростування доводів позивача не надано, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є обґрунтованими та задовольняє їх в тій частині, яка вказана текстом вище.

Далі, ОСОБА_4 у поданої зустрічної позовної заяви просить визнати вищевказані договори позики недійсними, які вчинені під впливом обману.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свіченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1 ст. 230 ЦК України).

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин,щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку нам=вмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладання правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Саме позивач, як сторона, що діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу зі сторони відповідача, істотність значення обставин щодо яких її введено в оману і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Варто врахувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи на здійснення правочину, не має істотного значення.

Між тим, з боку позивача за зустрічним позовом не надано суду жодного належного та переконливого доказу у підтвердження своїх доводів і вимог зустрічного позову.

Наявність звернення відповідача до правоохоронних органів на дії ОСОБА_3, не є підставами для звільнення від виконання взятих на себе зобовязань за договорами позики і не є достатнім доказом для визнання договорів позики недійсними.

Відповідно до положень ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Отже, аналізуючи вищевикладене, суд вважає вимоги зустрічного позову безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають через їх недоведеність.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За таких обставин з відповідача за первісним позовом підлягають стягненню сплачений судовий збір на користь позивача пропорційно до задоволеної частини.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12,13,76-81,83, 141, 206, 258, 259, 263-268 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 230, 526, 530, 549, 551, 550, 610-612, 625, 627-629, 1046, 1050, 1051 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП:НОМЕР_2) суму боргу за договором позики від 15.06.2017 в розмірі 24000 (двадцять чотири тисячі)грн. та суму пені в розмірі 96000 (девяносто шість тисяч)грн.; суму боргу за договором позики від 16.06.2017 в розмірі 130000 (сто тридцять тисяч)грн. та суму пені в розмірі 416000 (чотириста шістнадцять)грн., а всього, на загальна суму 666000 (шістсот шістдесят шість тисяч)грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП:НОМЕР_2) судовий збір в сумі 6660 (шість тисяч шістсот шістдесят шість)грн.

В іншої частині вимог позову відмовити.

В задоволені вимог зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Московський районним суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів.

Повний текст складений 14.12.2018

Суддя