Ухвала

Іменем України

07 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 761/21291/17

провадження № 61-46000ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»,

розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на постанову Апеляційного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Соколової В. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що з 03 листопада 2015 року до 15 травня 2017 року він працював у відповідача та був звільнений згідно з наказом № 53-п відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв'язку з призовом на військову службу. Стверджував, що його звільнення є незаконним, оскільки на підставі поданої ним заяви та вимог статті 119 КЗпП України за ним мало бути збережено місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві.

Посилаючись на викладене, позивач, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, просив суд поновити його на посаді головного юрисконсульта Управління правового захисту банку ПАТ «ВіЕйБі Банк» із тимчасовим увільненням від виконання функціональних обов'язків та залишити за ним робоче місце, посаду і середній заробіток на час несення військової служби у зв'язку з призовом на строкову військову службу; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 травня 2017 року по день прийняття рішення судом про його поновлення на роботі в розмірі, що відповідає середньому заробітку за час вимушеного прогулу; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Поновлено ОСОБА_4 на посаді головного юрисконсульта Управління правового захисту банку ПАТ «ВіЕйБі Банк» із 15 травня 2017 року. Стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_4 компенсацію середнього заробітку за період часу з 15 травня 2017 року по 15 травня 2018 року у розмірі 65 665,06 грн без врахування відповідних податків та інших обов'язкових платежів. Ухвалено виплату здійснити за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вирішено питання про судові витрати.

16 жовтня 2018 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» залишено без руху та надано для усунення виявлених недоліків строк до 30 листопада 2018 року, але не більше десяти днів із дня вручення ухвали, зокрема надати докази сплати судового збору у розмірі 2 593,30 грн.

У листопаді 2018 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме платіжні доручення про сплату судового збору у загальному розмірі 2 593,30 грн.

Таким чином, недоліки касаційної скарги ПАТ «ВіЕйБі Банк» усунуто.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п'ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації об'єднаних націй 10 грудня 1948 року передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім'ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами забезпечення.

Згідно з частина першою та третьою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи або організації чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним органом і угодою сторін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з частиною третього статті 119 КЗпП України, у редакції на час звільнення позивача, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року N 113-VII, який набрав законної сили 20 січня 2015 року, яким оголошено проведення часткової мобілізації. Доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»).

Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4, апеляційний суд правильно виходив із того, що призов позивача на військову службу відбувався під час дії особливого періоду, а відтак на нього поширювалися гарантії та пільги визначені статтею 119 КЗпП України, в тому числі збереження місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форм власності.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що на момент припинення трудових відносин із позивачем нормами Кодексу законів працю України не було передбачено збереження робочого місця за працівниками, що проходять строкову військову службу є необґрунтованими, оскільки положення статті 119 КЗпП України в редакції на момент звільнення позивача, передбачали такі пільги для осіб призваних на строкову військову службу на особливий період.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що особливий період в Україні на момент виникнення спірних правовідносин вже закінчився є безпідставними, оскільки спростовуються встановленими у справі обставинами.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі висновків апеляційного суду не спростовують та зводяться до власного тлумачення заявником положень чинного законодавства України.

Отже, оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, постановленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, відповідає усталеній судовій практиці, яка викладена у постановах Верховного Судувід 14 лютого 2018 року в справі № 131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 року в справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304зпв18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17 (касаційне провадження № 61-1664св 17), а отже підстави для його скасування відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами п'ятою і шостою статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на постанову Апеляційного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик