Номер провадження: 22-ц/785/5424/18
Номер справи місцевого суду: 492/1705/17
Головуючий у першій інстанції Гусєва Н. Д.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» Ревунова Романа Олеговича на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року (суддя Гусєва Н.Д.),

встановив:

У листопаді 2017 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду з вказаним позовом, просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором на загальну суму 50972,60 грн., а також судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 30 вересня 2014 року між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ «Дата Майнінг Груп» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №500393033 від 18 липня 2013 року, укладеного між відповідачкою та ПАТ «АЛЬФА-БАНК».

В подальшому 10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та позивачем укладено було укладено договір факторингу №2016-1-ДМГ/ЄАПБ згідно якого право вимоги по вищевказаному кредитному договору було відступлено на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ».

ПАТ «АЛЬФА-БАНК» повністю та в строки виконав свої зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, однак відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконала, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем на загальну суму 50972,60 грн., яку позивач просив стягнути

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 26 квітня 2018 рокуу задоволенні позову ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» відмовлено. Відмовляючи у задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».

В апеляційній скарзі з посиланням на порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення, ухвалення нового, про задоволення позову у повному обсязі.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що позивач не погоджується з судовим рішенням в частині відмови в задоволенні його позовної вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості на користь позивача в зв'язку з пропуском позовної давності.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 надано відзив, яким заперечує проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Проте, жодних договорів стосовно збільшення строку позовної давності ОСОБА_2 не укладала.

ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було подано відповідь на відзив, яким наполягає на задоволенні апеляційної скарги.

Оскільки ціна позову у справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції 176 200 грн), дана цивільна справа відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, п. 1 ч. 3 ст. 274, ч. 1 ст. 369 ЦПК України підлягає розгляду апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 18.07.2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №500393033, згідно умов якого ПАТ «Альфа-Банк» надав, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника, кредит у розмірі 20726,96 грн., зі сплатою відсотків 14,99% річних, комісійної винагороди, строком до 19 липня 2016 року (а.с.5, 44).

Згідно п. 4 зазначеного кредитного договору позичальник зобов'язався у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісії, інших платежів сплатити банку штраф в сумі 200,00 грн. за перший прострочений платіж, 500,00 грн. за кожний наступний прострочений платіж.

Відповідно до Анкети-Заяви відповідач підтвердила ознайомлення з Публічною пропозицією ПАТ «Альфа-Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Згідно п. 1 Додатку до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (в рамках обслуговування продукту «Відновлювальна кредитна лінія») на підставі зазначеної Анкети-Заяви Банк відкрив рахунок та випустив платіжну картку строком дії три роки.

Відповідно до п. 4 Додатку до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (в рамках обслуговування продукту «Відновлювальна кредитна лінія») платежі з повернення кредиту здійснюються відповідно до графіку (а.с.6, 9, 45, 48).

Відповідач платіжну картку ПАТ «Альфа-Банк» отримала 18.07.2013 року, що підтверджується розпискою (а.с.7, 49).

Як вбачається з виписки по особовому рахунку відповідачки з 18.07.2013 року по 08.12.2014 року ПАТ «АЛЬФА-БАНК» перерахував на відкритий рахунок відповідачки кредитну суму в розмірі 20726,96 грн. та 19.07.2013 року відповідачка зняла зазначену суму (а.с.53-57).

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також у інших випадках встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ст. ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, згоди боржника не вимагаються.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору факторингу без номеру від 30 вересня 2014 року та додаткової угоди № 1 до договору факторингу без номеру від 30 вересня 2014 року, укладених між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» (а.с.28-30, 31, 78-80, 81) ПАТ «Альфа-Банк» відступив ТОВ «Дата Майнінг Груп» право вимоги від відповідачки за вищевказаним кредитним договором (а.с.15-16, 17, 60-61, 62).

10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ відповідно до умов якого ТОВ «Дата Майнінг Груп» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ», позивачеві по справі, право вимоги заборгованості за вказаним вище кредитним договором до відповідачки ОСОБА_2 (а.с.18-21, 22, 63-69, 70).

Отже, з укладанням вищевказаних договорів факторингу до позивача ТОВ «ФК «ЄПАБ» перейшло право вимоги виконання зобов'язання відповідачкою за кредитним договором №500393033 від 18.07.2013 року, укладеним між відповідачкою та ПАТ «Альфа-Банк».

Згідно повідомлення №001475068-1 від 19.10.2016 року, №001475068-1 від 24.10.2016 року ТОВ «ФК «ЄПАБ» повідомлено ОСОБА_2 про перехід до позивача права вимоги виконання зобов'язання за кредитним договором №500393033 від 18.07.2013 року, укладеним між відповідачем та ПАТ «Альфа-Банк» та про порядок погашення заборгованості по вказаному кредитному договору (а.с.58, 59).

В порушення умов кредитного договору ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання не виконувала, внаслідок чого в неї виникла заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄПАБ», яка згідно розрахунку, наданого позивачем, за кредитним договором №500393033 від 18.07.2013 року станом на 10.10.2016 року складається урахуванням заборгованості за кредитом, по відсоткам, по комісії, по штрафам та пені на загальну суму 50972,60 грн. (а.с.12, 52).

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимогою закону.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

В силу ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язані видати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти.

ПАТ «Альфа-Банк» свої зобов'язання за вищевказаним кредитним договором виконав, відкривши відповідачці особовий рахунок, на який перерахував грошові кошти у сумі 20726,96 грн., які відповідачка 18.07.2013 року зняла скориставшись платіжною карткою, яку вона отримала у ПАТ «Альфа-Банк» що підтверджується розпискою, виписками по особовому рахунку (а.с.7, 49, 53-57).

До суду першої інстанції ОСОБА_2 була подана заява про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4. ст. 267 ЦК України).

Відповідно до п. 2.3 кредитного договору №500393033 від 18.07.2013 року сторони встановили дату остаточного повернення кредиту - 19 липня 2016 року (а.с.5). Пунктом 2.6 зазначеного договору передбачено погашення позичальником заборгованості шляхом сплати щомісячних платежів рівними частинами відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до договору. Таким чином, умовами кредитного договору, строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, сторони встановили кінцевий строк повернення кредиту - 19 липня 2016 року (п. 2.3 кредитного договору) і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 19 числа місяця наступного за звітним для сплати кредиту та процентів (п. 2.4 Додатку до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (в рамках обслуговування продукту «Відновлювальна кредитна лінія»).

Таким чином, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі кредитного договору.

Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору відповідач зобов'язалася здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені кредитним договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок ОСОБА_2 повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право позивача вважається порушеним з моменту недотримання відповідачкою строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватися ОСОБА_2 частинами до 19 числа місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання відповідачкою ОСОБА_2 кожного із цих зобов'язань.

Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 10.10.2016 року ОСОБА_2 перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 19.11.2013 року, у зв'язку із чим з 19 листопада 2013 року у неї виникла заборгованість за кредитним договором.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

В постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі №6-522цс17 зазначено, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Враховуючи вищевикладене, всупереч доводів апеляційної скарги, строк позовної давності необхідно обчислювати з 19 листопада 2013 року, кредитор звернувся до суду за захистом своїх порушених прав 28 листопада 2017 року, тобто після строку позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не мала жодних перешкод для реалізації свого зобов'язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки попереднього нового кредитора ТОВ «Дата Майнінг Груп» не можуть прийматись до уваги, оскільки суду не надано жодного доказу направлення відповідачу повідомлення про перехід до ТОВ «Дата Майнінг Груп» права вимоги виконання зобов'язання за кредитним договором №500393033 від 18.07.2013 року, укладеним між відповідачем та ПАТ «Альфа-Банк».

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, строк позовної давності починає відраховуватися з моменту відступлення права вимоги, а саме підписання договору факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року є безпідставними, оскільки, відповідно до вимог ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, тобто, не зважаючи на відступлення права вимоги чи інші випадки заміни сторін у зобов'язанні, строк позовної давності не переривається та не зупиняється.

Оскільки матеріалами справи доведено та підтверджено факт того, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги, дійшов до обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову ТОВ «ФК «ЄПАБ». Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги ТОВ «ФК «ЄПАБ» про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Судом першої інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначна, тому у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України в касаційному порядку оскарженню не підлягає крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» Ревунова Романа Олеговича залишити без задоволення.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 10.09.2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець