328/1716/18
30.08.2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 серпня 2018 року м.Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Коваленко П.Л., за участю секретаря судового засідання Баздирь О.Л., розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в м.Токмак цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 16.09.1999 та реєстраційним написом КП «Абрис» № 8375 від 16.09.1999. У зазначеній квартирі зареєстровані позивач та відповідачі по справі ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Відповідачі більше року не мешкають за місцем реєстрації, вказаним жилим приміщенням не користуються більше визначеного законодавством строку, з реєстрації не знімаються, що позбавляє позивача права повноцінно здійснювати право власності.

Позивач у судове засідання не зявилася подала до суду заяву, згідно з якою просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання, не зявилися, надали до суду заяви, відповідно до яких просять суд розглянути справу у їх відсутність, не заперечують щодо задоволення позовних вимог.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

В силу ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується копіями нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 16.09.1999 та реєстраційним написом КП «Абрис» № 8375 від 16.09.1999.

Відповідно до довідки № 20 від 25.06.2018 та довідок про реєстрацію місця проживання від 06.07.2018, в зазначеній квартирі зареєстровані позивач та відповідачі по справі ОСОБА_2, ОСОБА_3.

ОСОБА_3 являється сином позивача, що підтверджується довідкою № 20 від 25.06.2018.

ОСОБА_2 являється колишнім чоловіком позивача, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЖС №054242, дата видачі 23.12.2008.

Факт не проживання більше року відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, підтверджено довідкою № 20 від 25.06.2018, виданої ОСББ «Фортеця 46» та актом про відсутність (не проживання) особи за місцем її реєстрації від 25.06.2018. .

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Суд встановив, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Суд встановив, що відповідачі зареєструвала своє місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, але не проживають в квартирі більше року.

Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

За змістом ст.ст.71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин.

Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Суд вважає, що є підстави визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Крім того, право відповідачами не оспорюється, а позовні вимоги визнаються.

Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.71, 72 ЖК України, ст.3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 95, 141, 223, 263, 264, 265, 280, 282 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1(рнокпп НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 71709, АДРЕСА_2) до ОСОБА_2(рнокпп НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: 71709, АДРЕСА_2), ОСОБА_3 (рнокпп НОМЕР_3, зареєстроване місце проживання: 71709, АДРЕСА_2) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування квартирою № 44 в будинку № 46 по вулиці Ковальській в місті Токмак Запорізької області.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1судовий збір в розмірі 704,80 грн., в рівних частинах с кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги з урахуванням п.15.5 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017, який набрав чинності 15.12.2017.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: