ПОСТАНОВА

Іменем України

30 серпня 2018 року м. Кропивницький

справа № 405/8481/15-ц

провадження № 22-ц/781/1027/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Голованя А.М.,

Суддів: Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

за участю секретаря Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1;

відповідач ОСОБА_2;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватне акціонерне товариство «Весна»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2018 року у складі судді Іванової Л.А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2. у якому, враховуючи уточнення, просила встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу в період з 24 квітня 1980 року до 11 лютого 1999 року та визнати їх спільною сумісною власністю 399 817 акцій приватного акціонерного товариства «Весна», які обліковуються на рахунку в цінних паперах №300772-UA10340015, відкритому на імя ОСОБА_4 в ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик»; визнати за нею право власності на 199 908 акцій ПрАТ «Весна», які обліковуються на рахунку в цінних паперах №300772-UA10340015, відкритому на імя ОСОБА_4 в ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик».

Посилалася на те, що 11 квітня 2014 року помер ОСОБА_4, з яким вона перебувала у шлюбі до 1980 року та спільно проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу до січня 1999 року.

Станом на 22.05.2014 року ОСОБА_4 належало 1 324 910 акцій ПрАТ «Весна», при цьому, в період спільного їхнього проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу до січня 1999 року ними були придбані акції ЗАТ «Весна» в кількості 399 817, що становить 24, 0307% статутного фонду.

За результатом вказаних двох випусків акцій статутний фонд ЗАТ «Весна» було поділено на 742 016 акцій, з яких ОСОБА_4 станом на 05.07.1999 рік належало 510 355 акцій, що підтверджується реєстром власників іменних цінних паперів від 05.07.1999 року; на 21.11.2002 року належало 511 120 акцій, що підтверджується реєстром власників іменних цінних паперів від 21.11.2002 року.

Згідно з договором дарування від 03.11.2003 року ОСОБА_4 подаровано ОСОБА_3 111 303 акції ЗАТ «Весна», після чого у ОСОБА_4 залишилося 399 817 акцій..

Рішенням загальних зборів акціонерів ЗАТ «Весна» від 06.04.2005 року було збільшено статутний фонд ЗАТ «Весна» до 166 334, 00 грн. за рахунок внесків засновників та відповідні зміни до статуту ЗАТ «Весна» були зареєстровані державним реєстратором 07.09.2005 року.

Третій випуск акцій на суму 96 684, 00 грн., який поділено на 966 840 акцій, з яких ОСОБА_4 належало 921 324 акції, було зареєстровано Кіровоградським територіальним управлінням ДКЦПФР, свідоцтво №4/11/1/06 від 26.04.2006 року.

На час смерті ОСОБА_4 йому належало 1 324 910 акцій ПрАТ «Весна», що підтверджується випискою про стан рахунку в цінних паперах, з яких 399 817 акцій були придбані в період 1994-1998 років, тобто в період їхнього спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зазначає, зокрема, що суд першої інстанції не звернув уваги на пояснення свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, з яких убачається, що ОСОБА_1, в тому числі, за позичені гроші в період 1994 по 1998 роки було придбано акції Приватного акціонерного товариства «Весна». Також, суд дав неправильну оцінку такому доказу як квитанції до прибуткових касових ордерів у яких хоча і зазначено, що кошти внесені за приватизацію будівлі ресторану «Весна», а насправді ці кошти вносилися на придбання спірних акцій товариства.

У відзиві на апеляційну скаргу до апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 просить відхилити апеляційну скарг, як таку, що не ґрунтується на законі та доказах.

В судовому засіданні апеляційного суду представники позивача доводи апеляційної скарги підтримали, представник відповідача висловила заперечення щодо скарги.

Третя особа, яка належним чином була повідомленою про час та місце розгляду справи в судове засідання апеляційного суду не зявилася.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що спірне майно акції ПрАТ «Весна» в кількості 399 817 було придбано внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_4, зокрема, їх спільних, або індивідуальних трудових зусиль, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані для набуття спірного майна.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками.

Судом першої інстанції встановлені та неоспорені наступні обставини.

11 грудня 1967 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який 24 квітня 1980 року - розірвано.

Після смерті ОСОБА_4, яка настала 11 квітня 2014 року, відкрилася спадщина, зокрема на акції Приватного акціонерного товариства «Весна».

Предметом спору є 199 908 акцій приватного акціонерного товариства «Весна», які, як зазначає позивач, вона разом із ОСОБА_4, за час їхнього спільного проживання в період із 1994 по 1998 роки, набули за спільні кошти.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач стверджує, що нею разом із померлим у 2014 році ОСОБА_8 з 1994 по 1998 роки було набуто за спільні кошти 399 817 акцій Приватного акціонерного товариства «Весна», з яких половину, а саме 199 908, вона просить визнати її приватною власністю.

При цьому, як на доказ внесення коштів за вказані акції, вона посилається на квитанції до прибуткових касових ордерів №4 від 16.04.1996 року, №6 від 17.04.1996 року, №8 від 22.04.1996 року, №14 та №17 від 07.05.1996 року, №18 від 14.05.1996 року, №19 від 17.05.1996 року, №22 від 20.05.1996 року та №23 від 22.05.1996 року.

Проте, як правильно зазначено судом першої інстанції, зазначені квитанції не свідчать про придбання акцій Приватного акціонерного товариства «Весна», оскільки в цих квитанціях зазначено, що кошти були внесені «за приватизацію будівлі ресторану «Весна», а не за купівлю акцій. Крім того, в квитанціях, їхнім платником зазначено ОСОБА_4

Посилання позивача на покази свідків які в своїх поясненнях вказують на те, що вони у період 90-х років минуло сторіччя позичали ОСОБА_4 грошові кошти не є доказом того, що саме за позичені гроші ОСОБА_4 було куплено спірні акції Приватного акціонерного товариства «Весна».

Отже, на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на ? частини 399 817 акцій приватного акціонерного товариства «Весна», позивач мала б надати докази, із яких можливо встановити факт внесення нею коштів у рахунок оплати половини їх вартості, а саме 199 908 акцій, що нею зроблено не було.

За таких обставин, суд першої інстанції, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що 399 817 акції приватного акціонерного товариства «Весна» набуті нею та ОСОБА_4 внаслідок їх спільної праці, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову.

Сам факт наявності у позивача грошових коштів не може бути доказом участі у придбанні акцій, а покази свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні майна, та зокрема розмір цієї участі.

Доводи апеляційної скарги про те, що акції придбано сторонами за спільні кошти висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції.

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту з підстав передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 31 серпня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: