Постанова

Іменем України

19 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 333/3532/17-ц

провадження № 61-37537 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідачі: управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району, Державна казначейська служба України;

представник відповідача - ТіньковаАнастасія Олександрівна;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року у складі судді Боровікової А. І. та постанову апеляційного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року визнано протиправними дії управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району щодо недоплати йому разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої частиною п'ятою статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2016 рік. Стягнуто з управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському районуна його користь недоплачену разову грошову допомогу до 5 травня за 2016 рік у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком з урахуванням раніше сплачених.

Зазначав, що постанова Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року не виконана. Такі протиправні дії тривають вже більше року.

Неправомірними діями управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району йому завдано моральної шкоди, яка виражається у погіршенні здоров'я через переживання, які викликані неможливістю тривалий час отримати грошову допомогу у встановленому законом розмірі, він змушений прикладати додаткові зусилля для захисту його порушених прав.

Ураховуючи викладене, посилаючись на статті 1173, 1174 ЦК України, позивач просив суд стягнути з Державної казначейської служби України на його користь 30 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Комунарського районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 рокуу задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів у розумінні статей 58, 59 ЦПК України 2004 року на підтвердження того, що йому завдано моральної шкоди, він поніс моральні страждання, ним не доведено наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Також позивачем не надано розрахунок розміру компенсації.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1173 ЦК України незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Проте позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, не надано розрахунок суми компенсації.

У червні 2018 року ОСОБА_4подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що через протиправні дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району м. Запоріжжя він тривалий час не отримує належні йому як інваліду війни виплати у встановленому законом розмірі. Зазначав, що неправомірність дій управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району м. Запоріжжя встановлена рішенням суду, а тому не підлягає доказуванню.

До сьогоднішнього дня постанова Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року не виконана.

При цьому посилався на статті 1173, 1174 ЦК України про те, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади (посадової або службової особи) органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п'ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Разом з тим згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши наведені вище норми права, суди дійшли правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Посилання касаційної скарги на те, що постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року встановлено неправомірність дій Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району м. Запоріжжя, безпідставні, оскільки вказаним судовим рішення визнано протиправними дії управління щодо недоплати позивачу разової грошової допомоги, однак будь-яких інших обставин, зокрема щодо заподіяння шкоди позивачу, причинного зв'язку між такою шкодою та діями відповідача не встановлено.

Посилання касаційної скарги на статті 1173, 1174 ЦК України є необґрунтованими, оскільки підстав, передбачених частиною другою статті 1167 ЦК України, якою передбачено відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, судом не встановлено, а позивач своїх вимог не довів, що є його процесуальним обов'язком.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк