Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 643/536/15-ц

провадження № 61-42826св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_8,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9,

третя особа - служба у справах дітей Московського районного управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

представник третьої особи - ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2017 року в складі судді Горбунової Я. М. та постанову Апеляційного суду Харківської області

від 10 липня 2018 року в складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Тичкової О. Ю.,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_8, третя особа - служба у справах дітей Московського районного управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення без надання іншого житла.

Позовна заява мотивована тим, що 29 грудня 2009 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно умов якого остання отримала 49 600,00 доларів США та зобов'язалась повернути вказану суму у строк до 29 грудня 2010 року. Того ж дня у забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між тими самими сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. 28 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_11 було укладено договір відступлення права вимоги, за якими він набув право вимоги первісного кредитора за вищевказаними договорами позики та іпотеки.

Посилаючись на те, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, стягнуто з ОСОБА_6 заборгованість за договором позики у загальному розмірі 955 657,99 грн та з урахування викладеного, ОСОБА_4 просив у рахунок погашення заборгованості за договором позики від 29 грудня 2009 року в розмірі 955 657,99 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною на рівні не нижче за звичайні ціни на момент продажу, визначеної квартири на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності, з наданням йому усіх необхідних для вчинення продажу повноважень; виселити з квартири

ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_13.) та малолітнього ОСОБА_8 без надання іншого житлового приміщення, передати предмет іпотеки на період його реалізації в управління позивача.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3 Широнінців у м. Харкові, в рахунок задоволення вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення сум заборгованості за договором позики від 29 грудня 2009 року, що складається з еквівалентів основної суми боргу в розмірі 326 114,40 грн та трьох процентів річних, станом на 25 червня 2013 року, - 24 202,80 грн, згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року; процентів за користування позикою за період з 25 травня 2010 року по 25 червня 2013 року в розмірі 122 961,71 грн та неустойки за період з 25 червня 2012 року по 25 червня 2013 року - 326 114,40 грн, згідно заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2014 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2017 року; процентів за користування позикою та трьох процентів річних і неустойки за період з 25 червня 2013 року по

16 грудня 2013 року - 117 991,71 грн, відповідно до заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2014 року, а усього 924 514,43 грн.

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - квартиру АДРЕСА_4 у м. Харкові шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач взятих на себе зобов'язань за договором позики належним чином не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість, а тому є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим відмовляючи у задоволенні позовних вимог, щодо виселення відповідачів та передачі іпотечного майна в управління іпотекодержателя, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, оскільки квартиру було придбано не за рахунок позичених коштів.

Не погоджуючись з указаним рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів та передачі іпотечного майна в управління іпотекодержателя на період його реалізації ОСОБА_4 звернувся зі скаргою до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2018 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2017 року залишено без змін.

У серпні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів з іпотечного майна та передачі цього майна в управління іпотекодержателя на період його примусової реалізації шляхом продажу з прилюдних торгів та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки усім доказам наявним у матеріалах справи, що призвело до неправильного вирішення спору та відмови у задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів та передачі іпотечного майна в управління іпотекодержателя на період реалізації ОСОБА_4

У іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується, а тому не є предметом перегляду в касаційному порядку (стаття 400 ЦПК України).

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що передану в іпотеку квартиру було придбано

ОСОБА_6 не за рахунок отриманих від ОСОБА_11 у позику коштів.

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», у частинах першій, другій якої передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Таким чином, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши на підставі наявних у справі доказів, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих у позику коштів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів із квартири, яка є предметом іпотеки, без надання їй іншого постійного житла.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_8, та передачі іпотечного майна в управління іпотекодержателя на період його реалізації ОСОБА_4 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є. Червинська