РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/2732/18

провадження у справі № 2/0285/1154/18

19 грудня 2018 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючої судді Михайловської А.В.

за участі секретаря судового засідання Ковальової З.С.,

імя (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач ОСОБА_1, представник ОСОБА_2,

відповідач ТОВ «Економкомфорт», представник ОСОБА_3,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Економкомфорт» про визнання недійсними договорів та стягнення коштів,

встановив:

06.08.2018 року ОСОБА_1 позивач по справі, звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати договори № 07206 від 11.07.2018 року та № 07206/18 від 11.07.2018 року, № 07207 від 11.07.2018 року та № 07207/18 від 11.07.2018 року, укладені між ним та ТОВ «Економкомфорт» - відповідачем по справі, недійсними. Стягнути з відповідача на його користь 29 700 грн. 00 коп. та понесені судові витрати. В обґрунтування позову вказував на те, що відповідно до умов договорів товариство зобов'язувалось вчинити від його імені юридичні дії, спрямовані на отримання ним позики у сумі 150 000 грн. На виконання умов договорів він сплатив на користь товариства два платежі на загальну суму 29 700 грн. Зазначає, що умовами договорів передбачено надати позивачу позику, що за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів/послуг у групах, оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. Вважає, що така діяльність товариства містить ознаки фінансової послуги та підлягає ліцензуванню, та для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договору, необхідно мати ліцензію, однак на момент укладення договору такої ліцензії відповідач не мав. За таких обставин просить вищевказані договори визнати недійсними та стягнути на його користь сплачені ним кошти (а.с.1-20).

09.08.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи по суті постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні, визначено дату першого судового засідання 01.10.2018 року, та встановлено сторонам строки вчинення процесуальних дій (а.с.23).

21.08.2018 року в адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому директор ТОВ «ЕкономКомфорт» просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування відзиву вказував на те, що позивач, відповідно до договорів мав право відмовитися від їх виконання у пятиденний термін з дня підписання, подавши відповідну заяву. Зазначає, що для здійснення товариством своєї діяльності чинним законодавством не передбачено отримання будь-яких ліцензій. Крім того, вказував на те, що відсутність будь-яких порушень фінансового чи іншого чинного законодавства при здійсненні товариством своєї діяльності встановлена ухвалою ВАСУ та додатково підтверджено постановою Верховного Суду від 21.08.2018 року (а.с.28-54).

29.08.2018 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якій просить відхилити аргументи відповідача, що наведені у відзиві на його позовну заяву (а.с.59-64).

06.09.2018 року відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, у якому представник відповідача просить не приймати до уваги викладені у відповіді позивача обставини, у звязку з їх безпідставністю та необґрунтованістю (а.с.66-68).

У судовому засіданні 01.10.2018 року позивач заявлені вимоги підтримав, надав пояснення. Затим, подав клопотання про відкладення розгляду справи для отримання правової допомоги (укладення угоди). Представник відповідача у судовому засіданні 01.10.2018 року заявлені вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив.

За клопотанням позивача, проти чого не заперечував представник відповідача, розгляд справи відкладено на 19.12.2018 року.

19.12.2018 року сторони у судове засідання не зявилися, про час та місце продовження розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, від представника позивача на електронну адресу суду надійшла заява, у якій останній просить справу розглядати у його відсутності та відсутності позивача, позов задовольнити та повідомити про прийняте рішення.

З урахуванням вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутності учасників справи.

Заслухавши учасників справи у судовому засіданні 01.10.2018 року, зясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, дослідивши докази у судовому засіданні 19.12.2018 року, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 11.07.2018 року ОСОБА_1 та ТОВ «Економкомфорт» уклали договори № 07206/18 та № 07207/18, за умовами яких ТОВ «Економкомфорт» зобов'язалося за плату вчинити від імені ОСОБА_1 та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на отримання позики, розмір якої визначений в додатках №1 до договорів, у тому числі: включити замовника до складу програми «Комфорт»; присвоїти та повідомити замовнику персональний код у програмі; організовувати та проводити розподіл свідоцтв; здійснювати документообіг та листування щодо участі замовника у програмі; здійснити необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику позики; представляти інтереси замовника в будь-яких державних, судових та інших органах, у підприємствах будь-якої форми власності, а також в органах виконавчої служби з питань, пов'язаних з виконанням даних договорів; подавати в інтересах замовника заяви, клопотання та інші необхідні звернення, пов'язані з виконанням даних договорів; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цими договорами та додатками до них.

Крім того, 11.07.2018 року між ОСОБА_1 (замовник) та ТОВ «Економкомфорт» (виконавець) було укладено договори № 07206 та № 07207, за якими замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов'язання за плату здійснити такі дії: копіювання та сканування документів; перевірку достовірності наданої замовником інформації; складання, з урахуванням побажань замовника, договору щодо участі у програмі «Комфорт»; надання інформаційних, консультаційних, роз'яснювальних та довідкових послуг з питань участі у програмі та з питань законодавства (розділ І договорів).

У п.2.1 розділу 2 цих договорів сторони домовились, що оплата наданих послуг, передбачених п.1.1. договору, є договірною і становить 14 850 грн. 00 коп. по кожному договору.

На виконання умов договорів ОСОБА_1 сплатив 14 850 грн. за договором № 07206 від 11.07.2018 року та 14 850 грн. за договором № 07207 від 11.07.2018 року.

Метою укладання договорів було отримання позивачем позики у розмірі, визначеному в додатках № 1 до договорів (в сумі 150 000 грн.). Разом з тим, після сплати 29 700 грн., тобто, по 14 850 грн. за кожним договором, коштів у позику позивач не отримав.

Частиною першою, другою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За змістом статті 9 Закону України від 1 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та статті 34 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» під поняттям фінансова послуга розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон №3462-VІ) (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено її пунктом 111, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу VІII «Прикінцеві положення» Закону№ 2664-ІІІ фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган 9 жовтня 2012 року розпорядженням №1676 затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність цих груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з пунктами 1.2, 1.5 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

У справі, яка переглядається, спірні договори укладено 29 січня 2018 року, тобто коли закон передбачив отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

Під час розгляду справи встановлено, що послуги, які є предметом указаних вище договорів та надаються відповідно до умов програми ТОВ «Економкомфорт», здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у борг, з проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури; за одним із цих договорів передбачено залучення коштів фізичної особи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірні договори та умови програми ТОВ «Економкомфорт» свідчать про те, що послуга, яка надавалася позивачу, за своїм змістом є фінансовою послугою у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (пункт 111 частини першої статті 4 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг»), а ТОВ «ЕкономКомфорт» надає їх без отримання відповідної ліцензії, що є підставою, відповідно до частини першої статті 227 ЦК України для визнання цих договорів недійсними.

Крім того, встановивши, що ТОВ «Економкомфорт» є адміністратором програми, з позивачем укладені договори по вчиненню дій, спрямованих на отримання позики за цією програмою, які по своїй суті є послугами, то укладення з цією ж юридичною особою договорів про надання послуг щодо забезпечення їх оформлення, інших послуг з питань діяльності та участі замовника у програмі свідчить про нечесну підприємницьку практику останнього, яка забороняється, та про недійсність договорів, здійснених з використанням такої практики (частини 1, 2, 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Даний висновок відповідає висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 10 лютого 2016 року у справі №6-2389цс15 та постанові від 06 квітня 2016 року у справі №-2531цс15, прийнятих за результатами розгляду заяв ТОВ «ЕкономКомфорт» про перегляд судових рішень, ухвалених у справах в аналогічних правовідносинах.

Посилання, у відзиві та під час пояснень представника у судовому засіданні 01.10.2018 року, на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 15.12.2016 року (К/800/20722/16), якою встановлено, що ТОВ «Економкомфорт» не надає послуг, які б згідно пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»відносились до фінансових, апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки вказане судове рішення не є преюдиційним для вирішення даної справи в розумінні положень норм процесуального закону, оскільки ухвалено не у спорі між тими самими сторонами та стосувалося оскарження постанови про накладення штрафу за порушення законодавства у сфері фінансових послуг.

Обставини, встановлені у наведеній вище ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15.12.2016 року не спростовують встановлених у цій справі обставин та висновків щодо наявності правових підстав, відповідно до положень статті 227 ЦК України, частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання укладених ТОВ «Економкомфорт» з позивачем договорів недійсними.

Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 18.10.2018 року у справі № 296/763/17 та Житомирський апеляційний суд у постанові від 06.11.2018 року у справі № 296/2346/18.

За наведених обставин, позовні вимоги позивача слід задовольнити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 при звернені з позовом до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому судовий збір стягується з відповідача в дохід держави в сумі 2114 грн. 40 коп. за подання позовної заяви (дві вимоги немайнового характеру 704 грн. 80 коп. + 704 грн 80 коп. та 704 грн 80 коп. за вимогу майнового характеру).

Керуючись ст.ст. 4, 76 89, 141, 258, 259, 263 265, 268, 273, 352, 354, 355, п.п.15.5 п. 5 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Економкомфорт» про визнання недійсними договорів та стягнення коштів.

Визнати недійсними укладені між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» договори від 11.07.2018 року № 07206/18 та № 07206 із додатками №1 та №2.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» на користь ОСОБА_1 14 850 грн. 00 коп. коштів сплачених за договором № 07206 від 11.07.2018 року.

Визнати недійсними укладені між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» договори від 11.07.2018 року № 07207/18 та № 07207 із додатками №1 та №2.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» на користь ОСОБА_1 14 850 грн. 00 коп. коштів сплачених за договором № 07207 від 11.07.2018 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» в дохід держави 2114 грн. 40 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне найменування (імя) сторін:

Позивач ОСОБА_1, місце проживання: 11700, Житомирська область, м. Новоград-Волинський, вул. Сонячна, буд. 8, РНОКПП НОМЕР_1;

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт», місцезнаходження: 10002, Житомирська область, м. Житомир, Майдан Путятинський, буд. 2, офіс 618, .

Дата складення повного судового рішення 19.12.2018 року.

Головуюча суддя: А.В.Михайловська