Справа № 201/3243/18
Провадження № 2/201/1487/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Сидоренко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області ОСОБА_1 про стягнення неправомірно стягнутої з боржника основної винагороди, витрат виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

28.03.2018р. Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат» (далі ПАТ «ДМК») звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області ОСОБА_1 про стягнення неправомірно стягнутої з боржника основної винагороди, витрат виконавчого провадження в загальній сумі 922 984грн.94коп. (а.с. № 3 12).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 02.04.2018р. позивачеві відмовлено у задоволенні клопотання про відстрочення терміну сплати судового збору, внаслідок чого позовну заяву залишено без руху і позивачеві надано строк для усунення її недоліків (а.с. № 68).

Після усунення позивачем 19.04.2018р. недоліків (а.с. № 71 73), ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 10.05.2018р. відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання (а.с. № 74).

Ухвалою суду від 01.10.2018р. (без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було відмовлено відповідачеві у задоволенні клопотання про зупинення провадження, оскільки рішення Господарського суду набрало законної сили (а.с. № 127-128, 166).

Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 ЦПК України проведено 01.10.2018р.(а.с. № 166).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що постановами приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області ОСОБА_1 від 20.12.2017р. відкрито три виконавчих провадження № 55418610, № 55418622 і № 55418627 (які потім об'єднані у зведене з присвоєнням йому номера 55419819) з примусового виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області № 904/7325/17 від 06.12.2017р. про стягнення з боржника - ПАТ «ДМК» на користь ТОВ «Пріметалс Текнолоджіз Україна» основного боргу, 3% річних, витрат по сплаті судового збору у загальному розмірі 10 151 304,38 грн.

Згідно з пунктами 3 цих постанов, до стягнення з боржника підлягала основна винагороди приватного виконавця, що складає 10% від суми стягнення за виконавчим документом.

На підставі трьох постанов про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 03.01.2018р. з ПАТ «ДМК» стягнуто ще й витрати на проведення виконавчих дій.

Вважаючи неправомірним здійснення приватним виконавцем ОСОБА_1 виконавчих дій у вигляді накладення арешту на грошові кошти, боржник звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із скаргою на бездіяльність та дії приватного виконавця.

Станом на дату розгляду судом скарги (02.01.2018р.) з рахунків ПАТ «ДМК» було примусово списано приватним виконавцем 5 110 694,89 грн., що підтверджується платіжними дорученнями про переказ стягнутих коштів на рахунок приватного виконавця.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.01.2018р. у справі № 904/7326/17, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.02.2018р., скарга ПАТ «ДМК» була задоволена. Визнано неправомірною бездіяльність приватного виконавця ОСОБА_1 в частині не передачі до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавчого провадження № 55418627 для приєднання його до зведеного виконавчого провадження, а також в частинах: накладення арешту на кошти ПАТ «ДМК» шляхом винесення постанови від 20.12.2017р. про арешт коштів боржника; пред'явлення до банківських установ, де відкрито рахунки ПАТ «ДМК» платіжної вимоги № 7 від 20.12.2017р. на суму 10 151 304,38 грн. Зобовязано приватного виконавця ОСОБА_1 передати до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавче провадження № 55418627 для приєднання їх до зведеного виконавчого провадження, усунути допущені порушення шляхом: скасування постанови від 20.12.2017р. про арешт коштів боржника; відкликання з установ банків, де відкрито рахунки ПАТ «ДМК» платіжної вимоги № 7 від 20.12.2017р. на суму 10 151 304,38 грн.

Відповідач, ігноруючи норми статті 14 Конституції України, статей 1, 11 Закону України «Про судоустрій України» не відкликав з установи банку платіжну вимогу № 1 від 29.12.2017р., яка прийнята банком 03.01.2018р. на суму залишку нестягнутих коштів (з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження) - 5 040 609,49 грн., і 03.01.2018р. означена сума була списана з рахунку ПАТ «ДМК» платіжним доручення № 1 від 29.12.2017р.

В результаті неправомірних дій приватного виконавця ОСОБА_1 з банківського рахунку ПАТ «ДМК» було списано 10 151 304,38 грн, з яких: 9 228 319,44 грн. - за наказами Господарських судів Дніпропетровської області у справах: № 904/7325/17; 904/7326/17; 904/7327/17; 922 831,94 грн. - основна винагорода приватного виконавця; 153 грн. - витрати виконавчого провадження.

Постановами приватного виконавця ОСОБА_1О від 03.01.2018р. виконавчі провадження закінчені у зв'язку з фактичним повним виконанням виконавчих документів.

Позивач вважає, що протиправними діями відповідача, які полягають в неправомірному стягненню з ПАТ «ДМК» 922 831,94 грн. основної винагороди приватного виконавця і 153 грн. витрат виконавчого провадження, завдано істотної шкоди його майновим правам.

З огляду на вищезазначене, позивач просив стягнути з приватного виконавця неправомірно стягнуті з ПАТ «ДМК» кошти у вигляді основної винагороди приватного виконавця в розмірі 922 831,94 грн, а також витрат виконавчого провадження в розмірі 153 грн.

Відповідач приватний виконавець ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав. 15.06.2018р. відповідно до ст. 179 ЦПК України надав відзив на позовну заяву разом із доданими документами (а.с. № 78 126), в якому вказав, що цим позовом позивач переслідує незаконний інтерес, спрямований на несплату передбачених Законом України «Про виконавче провадження» 10 відсотків винагороди від стягнутої відповідачем суми боргу за виконавчими документами.

Вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, оскільки норми ст.ст. 1173, 1174 ЦК України передбачають підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, а також їх посадовими або службовими особами, до яких відповідач не відноситься. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець є субєктом незалежної професійної діяльності. Тому до правовідносин з приватним виконавцем ці норми не можуть бути застосовані.

А стаття 1166 ЦК України встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, яка відшкодовується за наявності неправомірних рішень, дії чи бездіяльності і прямого причинно-наслідкового зв'язку між ними і завданою шкодою. Позивач не довів, що рішеннями, діями чи бездіяльністю приватного виконавця йому завдано майнову шкоду.

Вважає помилковим розуміння позивачем стягнутих з нього у процедурі виконавчого провадження грошових коштів, як шкоди. Правова природа стягнутих сум визначена ст.ст. 27, 42 «Про виконавче провадження», ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», які є коштами, що стягують приватним виконавцем у звязку із примусовим виконанням рішення суду.

На думку відповідача, ухвала Господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/7326/17 не має преюдиціального значення для цієї справи, оскільки Господарський суд вирішував спір щодо протиправної бездіяльності приватного виконавця, які полягали у непереданні до ВПВР ДДВС МЮУ виконавчого провадження для приєднання його до зведеного. Проте ця бездіяльність не є тією безпосередньою причиною, внаслідок якої з позивача (як з боржника) були стягнуті основна винагорода і витрати виконавчого провадження. Ці суми підлягають стягненню незалежно від того, яким органом ДВС чи приватним виконавцем здійснюється провадження. Отже, вина приватного виконавця в частині стягнення витрат виконавчого провадження відсутня.

Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

01.10.2018р. приватний виконавець надав додаткові пояснення до відзиву (а.с. № 151 153), у який звернув увагу на те, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 02.01.2018р. і постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.02.2018р. оскаржені ним до Касаційного господарського суду, справа передана на розгляд ОСОБА_2 Верховного Суду (через що він і просив зупинити провадження у цій справі). Верховний Суд, передаючи справу на розгляд ОСОБА_2 палати, встановив наявну правова проблему, зумовлену відсутністю законодавчого врегулювання визначення обов'язку приватних виконавців передавати справи державному виконавцю, який відкрив перше виконавче провадження, оскільки ст. 30 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що окремі зведені виконавчі провадження можуть перебувати на виконанні як в органах державної виконавчої служби, так і у приватних виконавців, однак виконавчі дії у такому разі вчиняються виключно на рівні окремих суб'єктів виконання - державних чи приватних.

На думку відповідача, вищий суд цією ухвалою спростував позицію господарських судів попередніх інстанцій про неправомірності бездіяльності приватного виконавця в частині не передання до ВПВР ДДВС МЮУ виконавчого провадження для приєднання його до зведеного.

Крім того, звернув увагу на те, що ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Нормою ч. 7 ст. 27 цього Закону передбачено лише дві підстави для повернення стягнутого виконавчого збору, а отже і основної винагороди приватного виконавця, а саме: закінчення, виконавчого провадження у звязку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню; визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Однак, жодна з цих підстав у даному випадку відсутня.

Також, частиною 8 ст. 27 Закону передбачено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Отже, якщо б навіть у приватного виконавця й існував обовязок передати виконавче провадження до ВПВР ДДВС МЮУ, сума стягнутої основної винагороди не підлягала би поверненню боржнику, оскільки підстави для її повернення відсутні.

З огляду на наведене, вважає, що в його діях відсутня вина внаслідок якої позивачеві завдана шкода під час виконання рішення суду.

Представник позивача - ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності від 31.01.2018р. а.с. № 122) 03.07.2018р. відповідно до положень ст. 178 ЦПК України надала відповідь відзив (а.с. № 119 -121), в якому наполягала на тому, що приватний виконавець ігнорує приписи ст. 14 Конституції України щодо обовязковості судових рішень, свідомо не виконує рішення суду, маючи на меті незаконне збагачення, що вказує на наявність складу правопорушення і дає підстави для застосування норми ст. 1166 ЦК України. А обраний позивачем спосіб захисту як стягнення з приватного виконавця неправомірно стягнутої з ПАТ «ДМК» основної винагороди приватного виконавця і витрат виконавчого провадження, не суперечить вимогам закону і є ефективним для відновлення порушеного права позивача.

Відповідач 28.11.2018р. відповідно до ст. 179 ЦПК України надав заперечення на відповідь на відзив (а.с. № 168-171), у яких наполягав на законності своїх дій з підстав, аналогічних у відзиві. Звернув увагу суду на те, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.01.2018р. його зобовязано усунути допущені порушення шляхом відкликання з банку конкретної платіжної вимоги - № 7 від 20.12.2017р. Проте, як вказує і сам позивач, грошові кошти в розмірі 5 040 609,49 грн. були списані із рахунків 03.01.2018р. на підставі платіжної вимоги № 1 від 29.12.2017р. В свою чергу, платіжна вимога № 1 від 29.12.2017р. судом незаконною не визнавалась.

Представник позивача - ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності від 31.01.2018р. а.с. № 122) 04.12.2018р. надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі та без технічної фіксаціїї, позовні вимоги задовольнити повністю, заперечувала проти відкладення розгляду справи (а.с. № 173).

Відповідач приватний виконавець ОСОБА_1 в судове засідання 04.12.2018р. не зявився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. № 167).

Ухвалою суду від 04.12.2018р. (без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України а.с. № 178) відповідачу було відмовлено у задоволенні клопотання про відкладенні розгляду справи за заявою від 04.12.2018р.(а.с. № 176-177), оскільки приватним виконавцем до зазначеного клопотання не було додано жодного підтверджуючого поважність причин неявки доказу.

Суд, зясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області ОСОБА_1 від 20.12.2017р. відкрито виконавче провадження ВП № 55418622 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області № 904/7325/17 від 06.12.2017р. про стягнення з боржника - ПАТ «ДМК» на користь ТОВ «Пріметалс Текнолоджіз Україна» 1 537 703,65 грн. основного боргу; 3% річних у розмірі 113 371,05 грн.; витрат по сплаті судового збору в розмірі 24 766,12 грн., а всього 1 675 840,82 грн.

Згідно з п. 3 постанови стягненню з боржника підлягає 167 584,08 грн. основної винагороди приватного виконавця, що складає 10% від суми стягнення за виконавчим документом (а.с. № 21).

Постановою про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 03.01.2018р. стягнуто з ПАТ «ДМК» витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 51 грн. (а.с. № 22).

Постановою приватного виконавця ОСОБА_1 від 20.12.2017р. відкрито виконавче провадження ВП № 55418627 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області № 904/7326/17 від 22.11.2017р. про стягнення з ПАТ «ДМК» на користь ТОВ «Пріметалс Текнолоджіз Україна» заборгованості в розмірі 3 758 331,32 грн.; 3% річних у розмірі 272 130,14 грн.; витрат по сплаті судового збору в розмірі 60 456,92 грн., а всього 4 090 918,38 грн.

Згідно з п. 3 постанови стягненню з боржника підлягає 409 091,84 грн. основної винагороди приватного виконавця, що складає 10% від суми стягнення за виконавчим документом (а.с. № 24).

Постановою про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 03.01.2018р. з ПАТ «ДМК» стягнуто витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 51 грн.

Постановою приватного виконавця ОСОБА_1 від 20.12.2017р. відкрито виконавче провадження ВП № 55418610 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області № 904/7327/17 від 11.12.2017р. про стягнення з ПАТ «ДМК» на користь ТОВ «Пріметалс Текнолоджіз Україна» заборгованості в розмірі 3 157 134,32 грн.; 3% річних у розмірі 253 269,86 грн.; витрат по сплаті судового збору в розмірі 51 156,06 грн., а всього 3 461 560,24 грн.

Згідно з п. 3 постанови стягненню з боржника підлягає 346 156,02 грн. основної винагороди приватного виконавця, що складає 10% від суми стягнення за виконавчим документом (а.с. № 30).

На підставі постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 03.01.2018р. з ПАТ «ДМК» стягнуто витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 51 грн. (а.с. № 31).

Постановою приватного виконавця ОСОБА_1 від 20.12.2017р. виконавчі провадження № 55418610, № 55418622 і № 55418627 об'єднано у зведене з присвоєнням йому номера 55419819 (а.с. № 25).

Постановами приватного виконавця ОСОБА_1 від 20.12.2017р. і від 21.12.2017р. накладено арешт на грошові кошти, що належать ПАТ «ДМК», у межах суми звернення стягнення, з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження - 10 151 304,38 грн. та пред'явлено до банківських установ платіжні вимоги на примусове стягнення коштів (а.с. № 26, 27).

Протягом грудня 2017р. січня 2018р. з рахунків ПАТ «ДМК» було примусово списано приватним виконавцем 5 110 694,89 грн., що підтверджується платіжними дорученнями про переказ стягнутих коштів на рахунок приватного виконавця ОСОБА_1: № 7 від 20.12.2017р. на суму 73 329,92 грн., № 1 від 26.12.2017р. на суму 4 988 670,69 грн., № 1 від 27.12.2017р. на суму 32 832,10 грн., № 1 від 28.12.2017р. на суму 15 862,18 грн., № 1 від 29.12.2017р. (виконано банком 03.01.2018р.) на суму 5 040 609,49 грн. (а.с. № 33 - 38).

Вважаючи неправомірним здійснення приватним виконавцем ОСОБА_1 виконавчих дій у вигляді накладення арешту на грошові кошти, ПАТ «ДМК» звернуло до суду зі скаргою на бездіяльність і дії приватного виконавця.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.01.2018р. у справі № 904/7326/17, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.02.2018р., задоволена скарга ПАТ «ДМК» на дії приватного виконавця, визнано неправомірною бездіяльність приватного виконавця ОСОБА_1 в частині не передачі до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавчого провадження № 55418627 для приєднання його до зведеного виконавчого провадження; в частинах: накладення арешту на кошти, що належать ПАТ «ДМК», шляхом винесення постанови від 20.12.2017р. про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні ВП №55418627; пред'явлення до банківських установ, де відкрито рахунки ПАТ «ДМК», платіжної вимоги № 7 від 20.12.2017р. на суму 10 151 304,38 грн. з метою примусового стягнення коштів на підставі наказу Господарського суду Дніпропетровської області № 904/7326/17 від 22.11.2017р., постанови приватного виконавця № 55418627 від 20.12.2017р. Зобовязано приватного ОСОБА_1 передати до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавче провадження № 55418627 для приєднання його до зведеного виконавчого провадження, усунути допущені порушення шляхом: скасування постанови від 20.12.2017р. про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні ВП № 55418627; відкликання з установ банків, де відкрито рахунки ПАТ «ДМК» платіжної вимоги № 7 від 20.12.2017р. на суму 10 151 304,38 грн. з метою примусового стягнення коштів на підставі наказу Господарського суду № 904/7326/17 від 22.11.2017р., постанови приватного виконавця № 55418627 від 20.12.2017р. (а.с. № 39 - 47).

Господарський суд Дніпропетровської області, розглядаючи справу і надаючи оцінку діям приватного виконавця, дійшов до такого висновку.

Судом було встановлено, що у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на виконанні знаходиться зведене виконавче провадження №№54404570 з примусового стягнення заборгованості з ПАТ «ДМК».

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.

Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Суд звернув увагу, що норми даної статті слід розглядати нерозривно, і положення другої частини статті, можливо застосовувати лише при відкритті приватним виконавцем першого виконавчого провадження стосовно відповідного боржника.

Як встановлено судом, на виконанні перебуває декілька виконавчих проваджень, перше з яких відкрито у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Згідно з п. 13 розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. № 2832/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2012р. за № 489/20802, приватний виконавець самостійно проводить перевірку інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи в іншому виконавчому окрузі або залучає для перевірки цієї інформації іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій за встановленою типовою формою.

Пунктом 14 цієї Інструкції передбачено, що у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження та виконуються державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження. Про об'єднання виконавчих проваджень у зведене державний виконавець виносить постанову.

У разі відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється зведене виконавче провадження, воно приєднується до зведеного виконавчого провадження, про що державним виконавцем виноситься постанова.

Отже, Інструкцією надається право приватному виконавцеві у випадку відкриття виконавчого провадження, яке є першим відкритим виконавчим провадженням відносно божника, об'єднати виконавчі провадження у зведене, а також приєднати виконавче провадження до зведеного, тобто до того яке є першим відкрите.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» дає можливість зробити висновок про те, що наявність двох або більше зведених виконавчих проваджень щодо одного і того самого боржника є недопустимим, оскільки порушується принцип черговості задоволення вимог стягувачів у разі недостатності стягнутої суми для задоволення вимог стягувачів.

Оскільки приватним виконавцем ОСОБА_1 не здійснювалося відкриття першого виконавчого провадження про стягнення коштів з боржника ПАТ «ДМК», то з урахуванням вимог закону, приватний виконавець повинен був передати відповідні накази на виконання органу ДВС, який відкрив перше виконавче провадження відносно цього боржника для приєднання їх до зведеного виконавчого провадження.

Крім того, скаржником у клопотанні про приєднання до матеріалів справи доказів (вх. суду 34/18 від 02.01.2017р.) зазначено, що у переліку рахунків, грошові кошти на яких підлягали арешту, приватним виконавцем ОСОБА_1 зазначено і поточний рахунок №260474377 зі спеціальним режимом використання, що відкритий ПАТ «ДМК» у ПАТ «ПУМБ» на виконання вимог ч. 2 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Статус означеного рахунку як рахунку зі спеціальним режимом використання підтверджується довідкою ПАТ «ПУМБ» № КНО-52.4/249 від 12.04.2017р.

Відповідно до вищезазначеної статті Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів (далі - окремий рахунок), можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам. Страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону.

Відповідно до резолютивної частини постанови приватного виконавця ОСОБА_1 ВП №55418627 від 20.12.2017р., серед рахунків на яких розміщені грошові кошти боржника, на які накладено арешт, значиться і рахунок №260474377, який відповідно до довідки ПАТ "ПУМБ" № КНО-52.4/249 від 12.04.2017р. є рахунком зі спеціальним режимом використання.

Таким чином, накладення приватним виконавцем арешту на страхові кошти, які зараховуються Фондом на рахунок № 260474377 зі спеціальним режимом використання, є незаконним та протиправним.

Саме в цьому і полягає порушення прав скаржника, а тому посилання приватного виконавця та позивача на відсутність порушеного права скаржника, спростовуються наведеними вище обставинами.

З урахуванням того, що приватним виконавцем прийнято постанови з порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, суд дійшов висновку про обґрунтованість скарги, а тому задовольнив скаргу в частині неправомірних дій щодо примусового виконання за наказом Господарського суду Дніпропетровської області №904/7326/17 від 22.11.2017р.

Крім того, суд звернув увагу на порушення приватним виконавцем п. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якого до 1 січня 2018 року приватний виконавець не може здійснювати примусове виконання рішень за якими сума стягнення становить шість та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

У той же час, сума за зведеним виконавчим провадженням відносно боржника ПАТ ЦДМК», відкритим приватним виконавцем ОСОБА_1 складає 10 151 304,38 грн.

Як встановлено ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції станом на 07.03.2018р.) визначено порядок стягнення та повернення виконавчого збору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно із ч.ч. 7 - 9 ст. 27 Закону у разі закінчення виконавчого провадження у звязку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Статтею 45 Закону встановлений порячок розподілу стягнутих з боржника грошових сум. Розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:

1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;

3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми;

4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до п. 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. № 512/5 (у редакції станом на 27.03.2018р.) стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується з суми, яка не була сплачена боржником до відкриття виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч.9 ст. 27 Закону), 11, 14, 15 ч. 1 ст. 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Відповідно до п. 9 розділу ІІІ Інструкції основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно з п. 21 розділу ІІІ Інструкції у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Отже, виконавчий збір і основна винагорода приватного виконавця стягується на підставі постанови, яка виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника сум або закінчення виконавчого провадження згідно статті 39 Закону в розмірі 10 % від суми, що фактично стягнута, повернута стягувачу.

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум.

Як встановлено судом з матеріалів справи, приватним виконавцем було стягнуто з боржника на користь стягувача присуджені наказом Господарського суду Дніпропетровської області № 904/7325/17 від 06.12.2017р. суми в загальному розмірі 10 151 304,38 грн.

При цьому, приписами Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VІІІ (статті 40, 42 Закону) передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема ч. 3 ст. 40 Закону унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 4 ст. 42 Закону на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина 1 статті 42 Закону відносить також виконавчий збір або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VІІІ передбачено, що виконавчий збір або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми підлягає стягненню в порядку та розмірі, визначеному цим Законом, який в даному випадку, обумовлює можливість винесення постанови про стягнення виконавчого збору після закінчення виконавчого провадження в порядку статті 39 Закону чи повернення виконавчого документа згідно статті 37 Закону.

Таким чином, у приватного виконавця були наявні правові підстави для стягнення з ПАТ «ДМК» виконавчого збору, оскільки наказ суду був фактично виконаний.

До речі, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 15.02.2018р. у справі № 910/1587/13 дійшов висновку, що аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження»№ 1404-VIII дає можливість зробити висновок про те, що обов'язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. Крім того, законодавець чітко визначив, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми; розмір виконавчого збору вираховується також з фактично стягнутої суми.

Суд звертає увагу позивача на те, що ним оскаржувалися дії приватного виконавця лише в частині не передачі виконавчого провадження до Відділу примусового виконання рішень, накладення арешту на кошти, що знаходять на спеціальному рахунку, наслідком чого стало часткове задоволення вимог ПАТ «ДМК». Судом визнано неправомірною бездіяльність приватного виконавця в частині не передачі до Відділу примусового виконання рішень виконавчого провадження № 55418627 для приєднання його до зведеного виконавчого провадження - в частинах: накладення арешту на кошти ПАТ «ДМК», пред'явлення до банку платіжної вимоги № 7 від 20.12.2017р. на суму 10 151 304,38 грн. Зобовязано приватного виконавця ОСОБА_1 передати до Відділу примусового виконання рішень виконавче провадження № 55418627, усунути допущені порушення шляхом: скасування постанови від 20.12.2017р. про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні ВП № 55418627; відкликання з банку платіжної вимоги.

Проте, дії приватного виконавця в частині безпідставного стягнення основної винагороди і витрат виконавчого провадження позивачем до суду не оскаржувалися.

При тому, що стаття 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби

Так, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

ОСОБА_2 Верховного Суду у постанові від 06.06.2018р. у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) дійшла висновку про те, що крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного нормами процесуального законодавства, Закон України «Про виконавче провадження» встановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Суд, оцінюючи правові підстави позову і заперечення відповідача, у тому числі його доводи про наявність підстав для зупинення провадження у цій справі, з огляду на оскарження рішень господарського суду у касаційному порядку, звертає увагу на те, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, передаючи ухвалою від 13.07.2018р. на розгляд ОСОБА_2 Верховного Суду справу № 904/7326/17 за скаргою ПАТ «ДМК» на дії приватного виконавця ОСОБА_1 визначив правовою проблемою у цій справі відсутність законодавчого врегулювання визначення обов'язку приватних виконавців передавати справи державному виконавцю, який відкрив перше виконавче провадження, оскільки стаття 30 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що окремі зведені виконавчі провадження можуть перебувати на виконанні як в органах державної виконавчої служби, так і у приватних виконавців, однак виконавчі дії у такому разі вчиняються виключно на рівні окремих суб'єктів виконання - державних чи приватних.

Окреслена Верховним Судом правова проблема торкається практичного застосування норми ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» і не стосується суті спору щодо стягнення витрат на виконавче провадження, які позивач вважає майновою шкодою. Отже результат вирішення цієї правової проблеми в будь-якому разі не вплинув би на висновок суду у цій справі, оскільки питання, поставлене позивачем, знаходиться поза межами предметної підсудності цього суду.

При цьому, помилковою суд вважає думку позивача, що означеною ухвалою Верховний Суд спростував позицію господарських судів першої та апеляційної інстанції стосовно неправомірності дій приватного виконавця в частині не передання до іншого органу примусового виконання рішень, оскільки справа ОСОБА_2 палатою Верховного Суду ще не розглянута.

Позивач, звертаючись до місцевого загального суду із вимогами про стягнення з боржника основної винагороди і витрат виконавчого провадження, окрім норм ст.ст.22, 1166 ЦК України, посилається на норми ст.ст. 1173, 1174 ЦК України (а.с. № 5), якими регулюються порядок і підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, а також їх посадовими або службовими особами.

Статтею 16 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом.

Приватний виконавець є субєктом незалежної професійної діяльності.

Отже, відповідач не є субєктом відповідальності за заподіяну шкоду у розумінні норм ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди можливе за таких умов: 1) завдано шкоди особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи; 2) дії або бездіяльність, якими завдана шкода, є неправомірними. 3) причинний зв'язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла; 4) вина особи, яка завдала шкоду.

Наявність усіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на наявність рішення Господарського суду, якими визнано протиправними дії приватного виконавця в частині непередання виконавчого провадження до іншого органу примусового виконання рішень суду, накладення арешту на спеціальний рахунок підприємства.

Натомість, спірні правовідносини виникли у звязку з безпідставним, як на думку позивача, стягненням виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця в загальній сумі 992 984,94 грн., які не можуть вважатися майновою шкодою або збитками в розумінні ст.ст. 22, 1166 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження, оскарження дій зі стягнення яких підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, приймаючи до уваги що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору в сумі 13 844 грн.77коп. (а.с. № 2) покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч.ч. 7, 8 ст. 27, ст. 30, ч.3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 37 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», п. 13 розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом МЮУ від 02.04.2012р. № 512/5 (у редакції наказу МУЮ від 29.09.2016р. № 2832/5, зареєстрованого в МУЮ 02.04.2012р. за № 489/20802), ст.ст. 22, 1166 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст.259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області ОСОБА_1 про стягнення неправомірно стягнутої з боржника основної винагороди, витрат виконавчого провадження відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.