КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/3589/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Іванової І.В., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи - ОСОБА_1, Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про видачу обмежувального припису та за зустрічною заявою ОСОБА_1, в інтересах свого малолітнього сина - ОСОБА_3, заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В :

03 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій просила,видати кривднику ОСОБА_1 обмежувальний припис, зокрема, про заборону наближатися на відстань ближче ніж 100 метрів до місця проживання ( перебування ), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалих ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про заборону в будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що від зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька - ОСОБА_4, які мешкають разом із матір'ю.

12 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шлюб розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва.

Між сторонами наявний спір про поділ майна, яке було придбано під час шлюбу, та нею подано позов про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з нею.

За час шлюбу у сім'ї склались важкі відносини. Вже після укладення шлюбу заявник дізналась про те, що у її чоловіка наявне психічне захворювання - біполярний розлад із шизофренним синдромом.

Багато років ОСОБА_1 лікується і приймає різноманітні сильнодіючі препарати.

Під час шлюбу відносини між подружжям були важкі, постійний тиск на дітей здійснювався ОСОБА_1.

Заявник постійно намагалась мирним шляхом врегулювати всі питання, оскільки розуміла, що у випадку скандалу її хворий чоловік може фізично зашкодить дітям та їй.

Але він постійно морально принижує її, ображаючи її словами та діями, висловлюється в присутності дітей ненормативною лексикою по відношенню до неї та до її рідних.

Після того, як ОСОБА_2 подала документи на розлучення і на розподіл майна, психологічний стан ОСОБА_1 погіршився.

Він став ще більш агресивним, психологічно впливає на сина, якому нав'язує думку про те, що батько є центром всього, а мати - «ніщо».

Багато разів ОСОБА_1 ініціював та утворював конфлікти і принижував її в присутності дітей.

13 липня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до органів опіки та піклування за допомогою з метою проведення профілактичної бесіди із ОСОБА_1.

Але після цієї розмови поведінка ОСОБА_1 ще більше погіршилась.

Відносини фактично настільки загострились, що кожна розмова переходила у конфлікт із погрозами по відношенню до заявника.

Фактично останнім часом ОСОБА_1 примушував заявника звільнити квартиру, де вони разом мешкали, та зазначав, що діти залишаться разом з ним, без можливості спілкуватись з дітьми.

24 - 25 серпня 2018 року ОСОБА_1 розпочав новий конфлікт вдома, а 25 серпня 2018 року - завдав ОСОБА_2 тілесних ушкоджень.

Відібрав особистий мобільний телефон у заявника і поводився дуже агресивно відносно неї.

Вона була вимушена викликати поліцію зі стаціонарного телефону. І лише перед тим, як зайшла поліція, ОСОБА_1 повернув мобільний синові, який передав його ОСОБА_2.

З цього приводу вона звернулась до поліції і зараз триває досудове розслідування.

У сім'ї ОСОБА_2 систематично відбувається психологічне і фізичне насилля над заявником та її дітьми: ОСОБА_3 і Євангеліною.

Принижується жіноча та материнська гідність перед дітьми.

ОСОБА_2 постійно отримує від ОСОБА_1 щипання, штовхання, заборону проводити час разом із дітьми та багато інших принижуючих дій.

ОСОБА_1 постійно нав'язує свої думки дітям і переконує їх в тому, що матір погана.

Фактично, діти залякані і, в присутності батька, бояться будь-що сказати проти нього.

ОСОБА_1, в свою чергу, 06 вересня 2018 року звернувся до суду із заявою, в якій просив видати обмежувальний припис, яким протягом шести місяців з часу ухвалення рішення суду заборонити ОСОБА_2 наближатися до дитини - ОСОБА_3 у відсутність батька дитини - ОСОБА_1,

видати обмежувальний припис, яким протягом шести місяців з часу ухвалення рішення суду заборонити ОСОБА_2 наближатися до дитини - ОСОБА_3, якщо біля дитини немає хоч однієї з таких осіб: або батька дитини - ОСОБА_1, або дідуся дитини - ОСОБА_5, або бабусі дитини - ОСОБА_6,

видати обмежувальний припис, яким протягом шести місяців з часу ухвалення рішення суду заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з постраждалою дитиною - ОСОБА_3.

На обґрунтування поданої заяви зазначив, що кривдником дітей є ОСОБА_2, яка чинить психологічне насилля по відношенню до членів своєї сім'ї, є неврівноваженою особою, не рахується з думкою інших членів родини, ігнорує їх побажання, принижує честь та гідність свого сина, є джерелом сварок, під час сварок поводить себе агресивно, безпричинно застосовує насилля до свого сина, формує у дітей хибну уяву, що піклування над дітьми здійснюється тільки з боку матері.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року у задоволенні заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив, що суд не знаходить підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 так і заяви ОСОБА_1, у зв'язку з недоведеністю сторонами обставин викладених у змісті поданих заяв та не доведеності того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підпадають під ознаку кривдника відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали апеляційні скарги посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм процесуального права при його ухваленні.

При цьому, ОСОБА_1 просить виключити із рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року речення: «після розірвання шлюбу діти проживають разом з матір'ю».

В свою чергу, ОСОБА_2 просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року в частині відмови в задоволенні її заяви скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення її вимог.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційних скаргах та відзиві, у межах доводів та вимог апеляційних скарг, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі від якого у них є син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 6, 6 зв., 14 т. 1 ).

Згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано ( а.с. 14 т. 1 ).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року, не скасованою на момент ухвалення оскарженого рішення, в порядку забезпечення позову про визначення місця проживання дітей, визначено тимчасове місце проживання малолітніх дітей разом з ОСОБА_2 ( а.с. 159 т. 1 ).

Крім цього, факт проживання малолітніх дітей з ОСОБА_2 також підтверджується актом обстеження умов проживання дітей від 12 вересня 2018 року ( а.с. 199 т. 1 ).

ОСОБА_2 13 липня 2018 року звернулась до органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації із відповідною заявою з метою роз'яснення ОСОБА_1 наслідків впливу його дій на психічний та фізичний стан дітей ( а.с. 7, 8 т. 1 ).

Окрім цього, 25 серпня 2018 року Святошинським УП ГУНП у м. Києві прийнято заяву у ОСОБА_2 про тілесні ушкодження, реєстраційний номер 71482 ( а.с. 15 т. 1 ) і складено старшим інспектором СЮП ВП Святошинського Головного управління Національної поліції у м. Києві протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення ( а.с. 16- 17 т. 1 ) та відібрано від неї пояснення ( а.с. 18-19 т. 1 ).

Відповідно до довідки №11934, виданої травмпунктом КМКЛ №7, у ОСОБА_2 25 серпня 2018 року виявлені множинні забої обох верхніх кінцівок ( а.с. 20 т. 1 ).

Разом з тим, відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана, зокрема, особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»,

Проте, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження того, що заявники, їх діти, постраждали від домашнього насильства, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є кривдниками один по відношенню до другого і навпаки.

Окрім цього, заявниками не надано до суду доказів і того, що факти заподіяння психічного чи фізичного насильства один одному та по відношенню до дітей зареєстровані в Журналі реєстрації фактів виявлення ( звернення ) про вчинення домашнього насильства та насильства за ознакою статі у відповідності до ст. 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», із врахуванням п. 12 Порядку взаємодії суб'єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству і насильству за ознакою статі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №658 від 22 серпня 2018 року.

При цьому, ОСОБА_2 не обгрунтовувала заявлені вимоги положеннями Закону України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», що унеможливлює його застосування згідно ст.ст. 5, 13 ЦПК України.

Таким чином, враховуючи наведене та на переконання апеляційного суду, місцевий суд вірно зазначив, що відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1, оскільки ними не доведені викладені обставини в поданих заявах і те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підпадають під ознаку кривдника відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Разом з тим, місцевим судом дана належна оцінка доказів по справі, зокрема і поясненням свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 ( а.с. 175, 176, 177, 178, 179, 180, 181, 182, 183- 188 т. 1 ), у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України.

За таких обставин, на переконання суду апеляційної інстанції, місцевий суд правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 1, 3, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст.ст. 5, 12, 13, 76-80, 263-265, 350-1-350-8 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні поданих заяв за їх необґрунтованістю.

А тому, доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, з точки зору суду другої інстанції, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Інші доводи ОСОБА_1 щодо невідповідності зазначення місцевим судом місця проживання дітей, то вони не відповідають дійсності та повністю спростовуються зазначеними доказами по справі, які суд відносить до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України

В свою чергу, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, зокрема, про те, що судом першої інстанції зазначені не всі досліджені судом докази, відповідно їм не надана оцінка, місцевим судом не надана оцінка ухвали від 05 вересня 2018 року по справі №759/13825/18, якою тимчасово визначено місце проживання дітей з матір'ю, поведінка ОСОБА_1 на протязі всього розгляду справи прямо вказувала на його дуже емоційний стан, з точки зору другої інстанції та в силу викладеного, не спростовують висновків місцевого суду щодо необґрунтованості заявлених вимог та не є правовою підставою для задоволення її заявлених вимог.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Доводи відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ( а.с. 31-37 т. 2 ), зокрема, про те, що він не вчиняв зазначених в її заяві дій, на переконання апеляційного суду, підтверджують, окрім іншого, необґрунтованість первісно заявлених вимог, а відтак, є правовою підставою для залишення апеляційної скарги ОСОБА_2 без задоволення, а судового рішення - без змін.

При цьому, зазначення у резолютивній частині рішення висновку як « ... УХВАЛИВ ...», на переконання апеляційного суду не є підставою для його зміни чи скасування, оскільки суд першої інстанції не позбавлений виправити названу описку самостійно на підставі положень ст. 269 ЦПК України.

Відтак, викладені у апеляційних скаргах доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-82, 141, 263, 264, 265, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи - ОСОБА_1, Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про видачу обмежувального припису та за зустрічною заявою ОСОБА_1, в інтересах свого малолітнього сина - ОСОБА_3, заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: І.В. Іванова

Л.П. Сушко