Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 638/12875/15-ц

провадження № 61-4197св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник позивача - Богонос МаксимОлександрович,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 березня 2016 року у складі судді Штих Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2016 року в складі колегії суддів: Гальянової І. Г., Колтунової А. І., Черкасова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 06 червня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 0709/29/07-С, згідно з яким банк відкрив позичальнику кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 73 700,00 дол. США. Процентна ставка - 13,4% річних.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за цим договором 06 червня 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № 0709/29/11/07-С, згідно з умовами якого відповідач передала в іпотеку таке майно: квартиру АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат загальною площею 61,5 кв. м, житловою площею 36,5 кв. м, що належить іпотекодавцеві на підставі права власності згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 22 квітня 2005 року приватним нотаріусом Харківського міського округу Харченко А. І., реєстровий номер 1557.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами, в результаті чого ПАТ «Дельта Банк» замінило ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (стало новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло (відступилося) право вимоги (замість ПАТ «Кредитпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами, зокрема за кредитним договором від 06 червня 2007 року № 0709/29/07-С та договором іпотеки від 06 червня 2007 року № 0709/29/11/07-С.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно з умовами кредитного договору. Однак зобов'язання не виконані, у зв'язку з чим у відповідача утворилася заборгованість у сумі 2 358 722,50 грн, у тому числі: тіло кредиту - 1 329 854,36 грн; відсотки - 579 369,69 грн, пеня - 404 246,93 грн, сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за тілом - 33 186,89 грн, сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за процентами - 12 064,63 грн.

У рахунок виконання основного зобов'язання позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмета іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, у порядку, передбаченому статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що строк позовної давності сплинув у січні 2015 року, а з позовом банк звернувся у серпні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Крім того, позивач обрав неправильний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки ані іпотечним договором, ані іншим правочином не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки, саме шляхом визнання права власності на предмет іпотеки. До того ж представник позивача не вказав у позовній заяві не вказано загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкову ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки сторони у кредитному договорі визначили строк повернення кредитних коштів відповідачем банку - 31 січня 2012 року, то право вимоги щодо повернення тіла кредиту, процентів та пені виникло ще у попереднього кредитодавця - ПАТ «Кредитпромбанк» 31 січня 2012 року, а із зазначеним позовом позивач звернувся до суду у липні 2015 року, тобто за межами встановленого статтею 256, частиною другою статті 258 ЦК України строку позовної давності щодо вимог з погашення тіла кредиту, відсотків і штрафних санкцій за вказаним кредитним договором, і це у зв'язку із заявою відповідача про застосування строку позовної давності відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Також суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки зазначеним вище іпотечним договором сторони не визначили такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як визнання за іпотекодержателем права власності на іпотечне майно, то позивач не має такого права.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що перебіг позовної давності починається з моменту закінчення тридцятиденного терміну, наданого для добровільного виконання боржником взятих на себе зобов'язань, про який зазначено у досудовій вимозі від 05 червня 2015 року; умовами договору іпотеки та Законом України «Про іпотеку» передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

У жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Суд установив, що 06 червня 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 0709/29/07-С, відповідно до умов якого відповідач отримала в банку кредитні кошти в розмірі 73 700,00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою 13,4 %, строком повернення кредитних коштів 10 травня 2012 року та щомісячною сплатою кредитних коштів до 10-го числа кожного місяця по 1 521,25 дол. США.

Згідно з пунктом 7.6 кредитного договору, цей договір набуває чинності з моменту надання позичальнику кредитних коштів відповідно до умов цього договору і діє до повного погашення позичальником заборгованості за кредитом, процентам за користування кредитом, за наявності простроченої заборгованості і пені за несвоєчасне погашення кредиту та сплату процентів, а також штрафи, передбачені цим договором.

16 січня 2012 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою сторони встановили строк повернення одержаних грошових сум не пізніше 31 січня 2012 року та зобов'язання сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитом до 10-го числа кожного місяця, а також 31 січня 2012 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитним договором.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором 06 червня 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки № 0709/29/11/07-С, згідно з умовами якого відповідач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат загальною площею 61,5 кв. м, житловою площею 36,5 кв. м, що належить іпотекодавцеві на підставі права власності згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 22 квітня 2005 року приватним нотаріусом Харківського міського округу ХарченкоА. І., реєстровий номер № 1557.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами, в результаті чого ПАТ «Дельта Банк» замінило ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (стало новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло (відступилося) право вимоги (замість ПАТ «Кредитпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до зазначеного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги, у тому числі, за кредитним договором від 06 червня 2007 року № 0709/29/07-С та договором іпотеки від 06 червня 2007 року № 0709/29/11/07-С.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором у відповідача утворилася заборгованість, яка на 26 червня 2013 року становить 63 291,41 дол. США, у тому числі прострочена заборгованість за відсотками в сумі 8 915,52 дол. США.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що позивач звернувся до суду з позовом 04 серпня 2015 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу.

Також суди виходили з того, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові: на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 4.2 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору, або умов цього договору.

Згідно з пунктом 4.3 договору іпотеки звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». Ціна договору за згодою сторін становить 530 250,00 грн.

Пунктом 4.4 договору іпотеки передбачено, що у випадку коли виконання пункту 4.3 цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодавець має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом передбаченим чинним законодавством України, в тому числі, звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього ж Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить норми про можливість визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, законодавством передбачене право іпотекодавця оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач має відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначене вище узгоджується з висновком ВеликоїПалати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій одночасно виходили з того, що позовні вимоги не доведені, а також з того, що позивач пропустив строк звернення з позовом, про застосування якого заявлено відповідачем.

Разом з тим, частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не взяв до уваги, що підстави для відмови у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності та у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог є взаємовиключними та не можуть бути застосовані одночасно.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду, а оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення, які оскаржуються, підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2016 року скасувати.

У позові публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик