АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 212/1168/18

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони справи : позивач ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України. цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 травня 2018 року, яке ухвалене суддею Зіміним М.В. у м. Кривому Розі, повний текст рішення складено 18 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ПівнГЗК») про відшкодування моральної шкоди в зв'язку з ушкодженням здоров'я. В мотивування заявлених вимог зазначив, що він тривалий час працював на підприємстві відповідача у шкідливих умовах праці, внаслідок чого отримав професійне захворювання. Висновком МСЕК від 06 грудня 1995 року йому вперше встановлено 30 % втрати професійної працездатності, який при наступних переоглядах неодноразово змінювався. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, у зв'язку з чим йому завдана моральна шкода, розмір якої він оцінює у 160000 грн. та просив стягнути на свою користь з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 22338 грн., без стягнення податків та обов'язкових платежів. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи ставить питання про зміну рішення суду в часині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити його до 160000 грн. Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на глибину страждань позивача, відсутність в його діях вини в отриманому захворюванні. Вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди є занадто заниженим.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_2.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_2.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено та видно із записів, що містяться в трудовій книжці позивача з 16.06.1986 по 30.12.2008 року ОСОБА_1 працював на збагачувальній фабриці №1 Ордена Леніна Північного гірничозбагачувального комбінату (а.с. 8-14).

Згідно акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 01 грудня 1995 року, складеного на підприємстві збагачувальна фабрика №1 ПрАТ «ПівнГЗК», проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання (отруєння)- пиловий бронхіт першої стадії, встановленого Криворізьким НДІ ГТ та ПЗ.Професійне захворювання виникло за таких обставин: концентрація пилу на робочому місці складала 1,7-4,3мг/м3 при ПКД-2,0мг/м3.. Причиною професійного захворювання зазначено: на протязі 15 років працював в умовах впливу пилу.( а.с. 15)

Відповідно до витягу з акту огляду у ЛТЕК від 06.12.1995 року ОСОБА_1 при первинному огляді встановлено 30% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності. (а.с.16).

При наступних переоглядах у 1996, 1997, 1999, 2000, 2002, 2004 роках позивачу підтверджено відсоток втрати працездатності та інвалідність (а.с.16-23)

Згідно виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, серії ДНА-02 №028307, ОСОБА_1 при повторному огляді 25.11.2008 встановлено 40% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності з 01.12.2008 року безстроково.(а.с.25)

Як видно з виписних епікризів ОСОБА_1 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у звязку із професійним захворюванням. (а.с.26-45).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи на відповідача обов'язок з відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався Законом України «Про охорону праці», ст. 440-1 ЦК УРСР й виходив з доведеності факту заподіяння моральної шкоди позивачу, через отримане ним професійне захворювання при виконанні трудових обов'язків.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується лише в частині визначено судом розміру компенсації моральної шкоди стягнутої на користь позивача. В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 3723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди дорівнює 18615 грн., а максимальний 744600 грн.

Колегія суддів не може погодитися із доводами апеляційної скарги представника позивача, щодо заниженого розміру моральної шкоди, визначеного судом першої інстанції.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено його нормальні життєві зв'язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, у зв'язку з тим, що професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Проте, колегія суддів вважає визначеним судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, дещо заниженим, який визначено без повного урахування обставин справи, тяжкості отриманого захворювання, відсотку втрати працездатності. Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема судом, не враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, відсоток втрати ним професійної працездатності, який з часом змінився та збільшився до 40%, стан здоров'я потерпілого з 2008 року погіршився, встановлена 3 група інвалідності. Судом не враховано неможливість відновлення попереднього стану здоровя, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності та інвалідність позивача безстроково.

На думку колегії суддів, розмір компенсації моральної шкоди у сумі 40000 грн. буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості.

За таких обставин, апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні та збільшенню розміру стягнутої з ПАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 22338 грн. до 40000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України апеляційний суд Дніпроептровської області,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 травня 2018 року змінити, збільшивши розмір стягнутої з Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 22338 грн. до 40000 грн. ( сорока тисяч гривень).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 06 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: