Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В. розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

у с т а н о в и в :

05.10.2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в якому просить суд стягнути з відповідача: заборгованість по сплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території в сумі 8637,22 грн.; нарахований індекс інфляції за весь час прострочення в сумі 1111,57 грн., ; три проценти річних від простроченої суми заборгованості в сумі 511,02 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» утримує та проводить обслуговування житлового будинку АДРЕСА_6 на підставі Наказу Головного Управління житлового забезпечення КМДА від 21 жовтня 2003 р. №270, яким призначено позивача здійснювати експлуатацію будинку. Будинок введений в експлуатацію, що підтверджується Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Згідно ст. 24 ЖК Української РСР, жилий будинок може експлуатуватися тільки однією житлово-експлуатаційною організацією. Позивач вказує, що відповідач отримує від позивача житлово-комунальні послуги, а саме послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Між позивачем та відповідачем було укладено договір № б/н від 16 січня 2004 року на утримання квартири АДРЕСА_4 У відповідності до п. 2 ч.1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) відносяться до житлово-комунальних послуг за функціональним призначенням. Посилаючись на положення ст. 322 ЦК України, ст.ст. 156, 162 ЖК УРСР, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» позивач зазначає, що вказані положення законів кореспондуються з п/п. 2.2.2 п. 2.2 Договору, відповідно до якого відповідач зобов'язаний не пізніше 20 числа вносить платежі за квартирну плату і плату за комунальні послуги. Такий порядок оплати встановлений відповідно до вимог розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.12.2010 р. № 1221, в якому передбачено термін оплати - до 20-гo числа місяця, що настає за розрахунковим. Вказуючи на положення ст. 67 ЖК УРСР та ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач зазначає, що нарахування вартості послуг з утримання будинку і прибудинкової і території (експлуатаційні витрати) здійснювалось за тарифом затвердженим Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації від 29.12.2010 року № 1221). Позивач стверджує, що в зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань у відповідача виникла перед позивачем заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційні виграти) за період з 01.05.2015 р. по 01.08.2018 р. на загальну суму 10259,81 грн., розмір якої визначений в розрахунку, крім того розмір заборгованості наростаючим підсумком зазначається у квитанціях на оплату послуг, які щомісячно надходять на адресу відповідача. Позивач стверджує, що від боржника не надходило до жодних претензій щодо ненадання або надання послуг не в повному розмірі чи невідповідної якості, отже послуги у вказаний період надавались вчасно та в повному обсязі. Посилаючись на положення ст.ст. 525, 526, 625, 903 ЦК України позивач зазначає, що борг за спожиті послуги з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційні витрати), підлягає стягненню в повному обсязі з власника (користувача) квартири як споживача отриманих послуг. На підставі положень ст. 625 ЦК України, позивач нарахував до стягнення інфляційне збільшення заборгованості у розмірі 1111,57 грн. та 3% річних від простроченої суми, нарахованих за весь час прострочення у розмірі 511,02 грн. Отже, загальний розмір заборгованості відповідача з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми становить 10259,81 грн.

Ухвалою суду від 09.10.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Ухвалою суду від 18.10.2018 року заява відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишена без задоволення.

05.11.2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позову заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні посилаючись на те, що 16.01.2004 року (дія з 10 листопада 2003 р.) між відповідачем та позивачем було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. Відповідно до п. 2 ч. l Прикінцевих положень Закону України «Пpo житлово-комунальні послуги» (прийнятий 24.06.2004 року, набрав чинності - 30.07.2004 року) договори про надання житлово-комунальних послуг, укладені до набрання чинності цим Законом, мають 6ути приведені у відповідність із ним до 1 січня 2006 року. Договори, що не приведені у відповідність із цим Законом у зазначений строк, втрачають чинність. Відповідач вказує, що таким чином з 01.01.2006 року договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території втратив (є недійсним), новий договір між Позивачем і Відповідачем не укладався, тож претензії щодо несплати комунальних послуг з 2015 року по серпень 2018 року є безпідставними і незаконними. Відповідач зазначає, що позивач не надає жодних доказів щодо понесених витрат при утриманні будинку. Також відповідач вказує, що на противагу твердженням позивача, відповідач неодноразово складав та направляв позивачу акти-претензії, однак вони залишитись без відповіді та відповідного реагування. Так, акт-претензія К-8/1925 від 28.12.2017р. містить перелік претензій, що подавались і залишені без реагування (№118 від 24.05.2017 року, №174 від 09.08.2017 року, №19 від 29.11.2017 року. Відповідач стверджує, що КП «ЕРЖФ Житло Сервіс» включає послуги, які фактично не надавалися, претензії мешканців залишає без розгляду, перерахунок за ненадані послуги за заявами мешканців не проводить. 26.11.2017 року загальними зборами мешканців будинку за адресою вул. Пожарського, 10/15 було прийняте рішення утриматися від оплати за житлово-комунальні послуги через вкрай незадовільне обслуговування будинку. На думку відповідача КП «ЕРЖФ Житло Сервіс» знаходиться за межами правового поля:. Скарги, що подаються до органів місцевого самоврядування різних рівнів, залишаються без належного реагування. Так скарга на ім'я голови Дніпровської РДА від 21.04.2018 року перенаправлена до КМДА і залишена без відповіді. Ці обставини викладені в зверненні на адресу голови КМДА від 23.07.2018 року. За твердженням відповідача, його позиція щодо відсутності з 01.01.2006 року договірних відносин з позивачем Узгоджується з практикою Апеляційного суду м. Києва, а саме, у постанові від 01.02.2018 року по справі № 761/4210/17, апеляційне провадження 22-ц/796/1135/2018 зазначено: «Відповідно до прикінцевих положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договори про надання житлово-комунальних послуг укладені до набрання чинності цим Законом, мають бути приведені у відповідність із ним до 01 січня 2006 року. Договори, що не приведені у відповідність із цим Законом у зазначений строк втрачають чинність. Проте, відсутність договору між сторонами не позбавляє обов'язку споживача комунальних послуг проводити оплату за отримані послуги. Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів про понесення експлуатаційних витрат та надання таких послуг відповідачці». Таким чином, відповідач вважає, що за відсутності документально підтверджених витрат, вимоги позивача є безпідставними. Також відповідач посилаючись на норми чинного законодавства України вказує на порушення позивачем строку позовної давності, оскільки позивач нараховує заборгованість з травня 2015 року по серпень 2018 року, а із позовом звернувся до суду 05.10.2018 року. На думку відповідача, позивачем не доведено, те що він є виконавцем житлово-комунальних послуг за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування. Крім того, відповідач вважає, що позивач відповідно до свого Статуту не мав повноважень для взяття на обслуговування багатоквартирного будинку по вулиці Пожарського 10/15, оскільки останній не належить до об'єктів комунальної власності.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Як убачається з матеріалів справи, згідно п. 2.1 Статуту Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», первинно затвердженого розпорядженням КМДА від 19.07.2000 року із подальшими змінами та перереєстрацією, Підприємство створене з метою отримання прибутку від господарської діяльності із утримання, обслуговування, експлуатації та ремонту будинків і споруд комунальної власності територіальної громади м. Києва та прибудинкових території, а також здійснення контролю за виконанням громадянами Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями.

На підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 21.10.2003 року №270 Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» призначено на здійснення функцій обслуговування житлового будинку АДРЕСА_5

За наведених обставин безпідставними є твердження відповідача про те, що відсутнє відповідне рішення органу місцевого самоврядування, та про те, що позивач може обслуговувати лише майно комунальної власності, адже за змістом Статуту з комунальною власністю пов'язано лише споруди, а не будинки.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.01.2004 року (а.с. 73)

Господарська діяльність, спрямована на задоволення потреб фізичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них території є діяльністю з утримання будинків і прибудинкових територій відповідно до положень ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено розподіл житлово-комунальних послуг за порядком затвердження цін і тарифів на них.

Відповідно до частини 7 статті 18 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», місцева державна адміністрація регулює ціни та тарифи за виконання робіт та надання житлово-комунальних послуг підприємствами, а також визначає і встановлює норми їх споживання, здійснює контроль за їх додержанням.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Згідно п. 2 ч. 1 Прикінцевих положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договори про надання житлово-комунальних послуг, укладені до набрання чинності цим Законом, мають бути приведені у відповідність із ним до 1 січня 2006 року. Договори, що не приведені у відповідність із цим Законом у зазначений строк, втрачають чинність.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території у будинку АДРЕСА_7 в м. Києві між сторонами було укладено 16 січня 2004 (а.с. 26).

Відповідно до положення ст.ст. 319, 322 Цивільного кодексу України, власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин, в розрізі даного спору зобов'язання відповідача оплатити послуги з утримання будинку та прибудинкової території виникає внаслідок встановлених цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону, які затверджено органом місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

За змістом ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право: одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством. Виконавець зобов'язаний: 1) забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; 6) розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з'явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій.

Вивчивши надані відповідачем документи з приводу звернень щодо надання житлово-комунальних послуг неналежної якості, суд приходить до висновку про неможливість їх урахування при прийнятті рішення у справі, оскільки їх форма, зміст та порядок звернень не відповідають наведеним вище вимогам чинного законодавства України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2013 року за №970 було затверджено порядок проведення перерахунку розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у разі перерви в їх наданні, ненадання або надання не в повному обсязі, цей порядок визначає механізм проведення перерахунку розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - послуги) у разі перерви в їх наданні, ненадання або надання не в повному обсязі. Дія цього Порядку поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, предметом діяльності яких є надання послуг (далі - виконавці), і фізичних та юридичних осіб, яким надаються послуги (далі - споживачі).

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» споживач має право: 1) одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; 2) одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо; 3) на відшкодування збитків, завданих його майну та/або приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров'ю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг; 4) на усунення протягом строку, встановленого договором або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг; 5) на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством; 6) на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 7) отримувати від виконавця компенсацію в розмірі, визначеному договором, рішенням суду або законодавством, за перевищення нормативних термінів на проведення аварійно-відновлювальних робіт; 8) на перевірку кількості та якості житлово-комунальних послуг у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Перерахунок - операція, пов'язана із зміною розміру нарахованої плати за послуги у разі перерви в їх наданні, ненадання або надання не в повному обсязі та/або без урахування встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг, у разі надання послуг без дотримання вимог щодо їх якості шляхом зменшення розміру такої плати виходячи з фактично наданих у період перерахунку послуг. (п. 2 Правил)

Згідно ст. 18 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з'явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій.

Відповідно до п. 12 Правил, у разі надходження актів-претензій від споживачів за формою згідно з додатком 1 та прийняття виконавцем рішення про їх задоволення перерахунок проводиться протягом наступного місяця з дати отримання виконавцем акта-претензії. Акт-претензія реєструється уповноваженими особами виконавця у журналі реєстрації актів-претензій згідно з додатком 2. Перерахунок за актом-претензією проводиться для усіх споживачів будинку, яким не були надані послуги. Невиконання певного виду робіт, пов'язаних з наданням послуг, у зв'язку із ненастанням строку їх виконання за планом або графіком, складеним виконавцем, не є підставою для проведення перерахунку за актом-претензією.

За наведених обставин, посилання відповідача на те, що позивачем не в повному обсязі надавались житлово - комунальні послуги не підтверджуються наявними в матеріалах доказами, а надані відповідачем акти - претензії та заяви, адресовані позивачу складені без додержання вимог закону, за якими чітко неможливо встановити за який період, в якій кількості та в чому саме полягає ненадання комунальних послуг позивачем.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово - комунальні послуги», розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Судом встановлено, що за період з травня 2015 року по червень 2018 року відповідач заборгував підприємству позивача по сплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території на загальну суму 8637,22 грн., заборгованість нарахована щодо квартири АДРЕСА_2, належній відповідачу на праві власності, та підтверджується представленим підприємством позивача розрахунком заборгованості (а.с. 8).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

За таких обставин, позивачем правомірно пред'явлено вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Вирішуючи питання про розмір стягнення заборгованості за надані житлово - комунальні послуги, суд враховує заяву відповідача про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст.. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому перебіг позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.. 261 ЦК України).

Зі змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

В такому разі слід дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у Постанові за № 6-43цс17 від 22 березня 2017 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за житлово - комунальні послуги на утримання будинку та прибудинкової території, опалення, холодного і гарячого водопостачання та водовідведення по житловому приміщенню (квартири) АДРЕСА_1, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, позивачем нараховано заборгованість за період з травня 2015 року по листопад 2016 року 262,48 грн. по кожному місяцю окремо, за грудень 2016 року 297,54 грн., за період з січня 2017 року по лютий 2018 року 361,30 грн. по кожному місяцю окремо, та з березня 2018 року по липень 2018 року - 545,801 грн. окремо по кожному місяцю, а всього на загальну суму 13071,86 грн.. Крім того, з наведеного розрахунку вбачається, що відповідач добровільно сплачував в жовтні 2017 року на суму 587,66 грн, в листопаді 2017 року в сумі 1101,34 грн., грудні 2017 року та січня 2018 року - по 540,79 грн., а всього 1081,58 грн., в квітні 2018 року 1081,58 грн., в липні 2018 року - 582,48 грн., що свідчить про добровільне виконання зобов'язань відповідача, в той же час, в матеріалах справи відсутні дані, які б надали змогу дослідити призначення платежів квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат, що дали б змоги встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу чи повної суми заборгованості.

З огляду на викладене, зважаючи, що позивач звернувся з даним позовом до суду 05 жовтня 2018 року (дата реєстрації позовної заяви в канцелярії суду), суд з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, вважає вимоги позивача про стягнення заборгованості за оплату житлово - комунальних послуг за період з травня 2015 року по вересень 2015 року на загальну суму 1312,40 грн., такими, що пред'явлені зі спливом строку позовної давності, установленої нормами статті 257 ЦК України.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526, 530, 629, 712 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до договору; замовник зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги; одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК Української PCP дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов'язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово- комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в межах даного спору Комунальним підприємством з експлуатації «Житло - Сервіс» правомірно пред'явлено вимоги до ОСОБА_1 про стягнення нарахованого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми заборгованості, однак, зважаючи на ту обставину, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності щодо частини вказаних вище платежів, а саме за період з травня 2015 року по вересень 2015 року, суд присуджує стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло - сервіс» нарахованого індексу інфляції в сумі 729,13 та три проценти річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 413,14 грн. в межах строку позовної давності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» до відповідача про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

В порядку ст. 141 ЦПК України, ураховуючи часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 14353,65 грн. за ставкою станом на 01 січня 2018 року, що відповідає положенню ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 76-81, 89, 141, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 280, 281, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 253, 256, 257, 262, 322, 526, 625 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», суд, -

у х в а л и в:

Позов Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» заборгованість по сплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території в загальній сумі 8467 (вісім тисяч чотириста шістдесят сім) грн. 09 коп.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 1453 (одна чотириста п'ятдесят три) грн. 65 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 12.12.2018 року.

Учасники справи:

Позивач - Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» (02081, м. Київ, вул. Дніпровська набережна, 25б, );

Відповідач - ОСОБА_1 (02094, АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Суддя -