Справа №201/5983/16-ц
Провадження №2/200/2191/17
У Х В А Л А

«23» липня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді: Женеску Е.В.,

за участю секретаря: Сокол І.С.

представників відповідача: ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянувши клопотання про закриття провадження у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,треті особи: Орган опіки и та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Державна Міграційна служба України про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться вищезазначена цивільна справа.

Представник позивача за первісним позовом - ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у справі з підстав визначених ч.3 ст. 255 ЦПК України, оскільки рішенням суду із справ неповнолітніх та сімейних справ Провінції Прачуапкхірікхан від 16 травня 2017 року по справі № 142/2559 (70/2560) позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про розлучення та призначення ОСОБА_6 єдиною особою, що здійснює батьківську владу над неповнолітньою дитиною - ОСОБА_7 - задоволено.

Представники відповідачки заперечували щодо задоволення даного клопотання.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи і подане клопотання, суд прийшов до наступного.

Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності редакцією Цивільного процесуального кодексу від 03 жовтня 2017 року.

Як випливає з матеріалів клопотання та долучених додатків до нього, рішенням суду із справ неповнолітніх та сімейних справ Провінції Прачуапкхірікхан від 16 травня 2017 року по справі № 142/2559 (70/2560) позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про розлучення та призначення ОСОБА_6 єдиною особою, що здійснює батьківську владу над неповнолітньою дитиною - ОСОБА_7 - задоволено.

Відповідно до ч.1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя», чинні міжнародні договори України застосовуються судами при здійсненні правосуддя, зокрема при вирішенні цивільних справ, якщо міжнародним договором України регулюються відносини, у тому числі з іноземними державами чи іноземцями, що стали предметом судового розгляду (наприклад, при розгляді клопотань про виконання рішень іноземних судів в Україні).

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя», чинні міжнародні договори України застосовуються судами при здійсненні правосуддя, зокрема при вирішенні цивільних справ, якщо міжнародним договором України регулюються відносини, у тому числі з іноземними державами чи іноземцями, що стали предметом судового розгляду (наприклад, при розгляді клопотань про виконання рішень іноземних судів в Україні).

Виконання рішень українських юрисдикційних органів відносно іноземних суб'єктів, що є нерезидентами України, перш за все, залежить від наявності міжнародного договору між Україною і країною, на території якої має бути виконане рішення українського суду. У разі наявності відповідного міжнародного договору іноземна держава погоджується визнавати юрисдикцію українських судів і, за тих чи інших умов, виконувати їх на своїй суверенній території. При цьому міжнародний договір може встановлювати особливості процедури виконання рішення юрисдикційних органів іноземної держави, на території країни-учасниці договору.

Пункт третій Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 р. «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» містить перелік чинних для України міжнародних угод про взаємне надання правової допомоги (в тому числі взаємну згоду виконувати рішення іноземного суду на своїй території).

Відповідно до вказаної постанови, а також з аналізу законодавства про ратифікацію міжнародних договорів, що були ратифіковані після опублікування зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду, Україна має договірні відносини про взаємну правову допомогу з цивільних справ в рамках багатосторонніх і двосторонніх угод, а також в порядку правонаступництва з країнами СНД (республіками Азербайджан, Білорусь, Вірменія, Казахстан, Молдова, Таджикистан, Туркменістан, Узбекистан, Грузія, Киргизька Республіка та Російська Федерація); з Естонією, Латвією і Литвою; Болгарією, Угорщиною, Румунією, Грецією, Фінляндією, Італією, Албанією, Македонією, Чеською Республікою, Турцією; з КНР, В'єтнамом і КНДР, із Монголією, Алжиром, Іраком, Іраном, Йєменом, Тунісом, Кіпром і Кубою.

В рамках Гаазької конвенції з питань цивільного процесу Україна має отримувати допомогу від таких країн як Аргентина, Австрія, Білорусь, Бельгія, Боснія и Герцеговина, Китай (адміністративна область Макао), Хорватія, Македонія, Кіпр, Чехія, Данія, Єгипет, Фінляндія, Франція, Германія, Угорщина, Ізраїль, Італія, Японія, Латвія, Люксембург, Марокко, Нідерланди (королівство у Європі), Норвегія, Польща, Португалія, Румунія, Словаччина, Словенія, Іспанія, Суринам, Швеція, Швейцарія, Туреччина, Вірменія, Ватикан, Киргизія, Ліван, Молдова, Росія, Узбекистан.

Таким чином, встановлено, що на даний час між Україною та Таїландом відсутні угоди про взаємне виконання судових рішень.

Щодо визнання та виконання рішення іноземного суду на підставі принципу взаємності, то ч.2 ст. 462 ЦПК України, ч.2 ст.11 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

До того ж, з матеріалів клопотання вбачається, що заявником не надано суду належних доказів, які б підтверджували дотримання порядку виклику відповідача в судове засідання, не надано належним чином завірених копій документів, які б підтверджували виклик відповідача до суду та його належне отримання.

Враховуючи вищевикладене, та те що між Україною та Таїландом відсутні угоди про взаємне виконання судових рішень, а тому суд приходить до висновку що клопотання про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

Керуючись Конвенцію про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інші форми сімейного утримання від 23.11.2007 року, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя», Постановою Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 р. «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України», Законом України «Про міжнародне приватне право», статями 390-398 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання представника позивача за первісним позовом - ОСОБА_5 про закриття провадження - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Е.В. Женеску