Справа № 466/1920/18 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/783/1141/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 16 березня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про визнання недійсним договору дарування ОСОБА_2 2/5 частки будинку АДРЕСА_1 та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на 2/5 частки будинку АДРЕСА_1.

З метою забезпечення позову ОСОБА_3 звернулась із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01).

Оскаржуваною ухвалою суду в порядку забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про визнання недійсним договору дарування частини будинку ОСОБА_2, накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01).

Ухвалу оскаржив ОСОБА_2, в апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні заяви. Зазначає, що в обґрунтування заяви позивач вказала, що вона є власником 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідач у справі ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання, укладеного між ним та ОСОБА_5, 20 квітня 2007 року, отримав у власність іншу частину - 2/5 будинку. Проте, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2014 року договір довічного утримання визнано недійсним, а рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2017 року скасовано державну реєстрацію на цю частину будинку. Таким чином, ОСОБА_2, не маючи прав на спірне майно, розпорядився ним, заповівши 2/5 частини будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4, внаслідок чого виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2017 року стало неможливим. Апелянт вважає, що станом на момент звернення позивача до суду із заявою про забезпечення позову не існувало жодних загроз невиконання судового рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2017 року, оскільки ОСОБА_2 скористався правом, передбаченим ч. 1 ст. 352 ЦПК України, та оскаржив рішення в апеляційному порядку. Крім цього, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що вказують на існування заповіту, складеного ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 За таких умов, суд першої інстанції при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову не з'ясував дійсних обставин справи, не перевірив доказів, наданих позивачем, а тому дійшов до помилкових висновків про наявність підстав для задоволення заяви позивача та накладення арешту на майно. Також зазначає, що вирішення по суті судом заяви про забезпечення позову без повідомлення ОСОБА_2 порушило його право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

Стаття 149 чинного ЦПК України передбачає, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред»явлення позову, так і на будь - якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пункт 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачає, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до роз»яснень п. п. 1, 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь - якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого п.4 ст. 151 ЦПК, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивачка зазначила, що невжиття такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, а саме, житловий будинок АДРЕСА_1 з приналежними будівлями та спорудами, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення її порушених прав.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який постановляючи оскаржувану ухвалу та задовольняючи заяву про забезпечення позову, виходив з того, що позивачем оспорюється право на майно, арешт на яке просила накласти позивачка у заяві про забезпечення позову, відповідач ОСОБА_4, будучи власником спірної частини житлового будинку, матиме реальну можливість реалізувати належне їй на праві власності майно, договір дарування щодо якого оспорюється позивачкою, що в подальшому може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ефективний захист, поновлення оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про накладення арешту в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами загальною площею 169 кв. м (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01), оскільки позивачкою оспорюється договір дарування лише в частині дарування 2/5 житлового будинку, а відтак, позов слід забезпечити шляхом накладення арешту на 2/5 частини житлового будинку з приналежними до нього будівлями і спорудами, а не на житловий будинок в цілому.

У зв»язку з наведеним оскаржувану ухвалу суду слід змінити, забезпечивши позов ОСОБА_3 шляхом накладення арешту на спірних 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01). В решті ухвалу суду залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що заява про забезпечення позову розглянута у його відсутності, що позбавило його права надати свої пояснення на спростування заяви ОСОБА_3, спростовуються положеннями ч.1 ст. 153 ЦПК України, відповідно до якої заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 16 березня 2018 року - змінити, задовольнивши заяву ОСОБА_7 про забезпечення позову частково та забезпечити позов ОСОБА_3 шляхом накладення арешту на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01).

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 31.08.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.