РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 року

м. Рівне

Справа № 570/4887/17

Провадження № 22-ц/4815/128/18

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Красовський О.О.

Рішення ухвалене в м. Рівне

Повний текст рішення складено 18 червня 2018 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.,

секретар судового засідання Брикса Ю.Ю.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

09 листопада 2017 року, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач-1) та ОСОБА_4 (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договір дарування земельної ділянки, що розташована за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 0,183 га, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,0870 га та ведення особистого селянського господарства - 0,0960 га.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у березні 1999 року вона з чоловіком придбала земельну ділянку площею 0,18 га по АДРЕСА_1. В 2010 році на ім'я чоловіка був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку. У період з 2001 р. і по даний час позивачка та її чоловік на зазначеній ділянці збудували будинок. У вересні 2017 р. від сусідів позивачка дізналася про те, що ділянка була подарована її чоловіком сину - ОСОБА_4. Свою згоду на оформлення даного договору позивачка не надавала. В даному випадку зважаючи, що ділянка є спільною сумісною власністю подружжя нотаріус мав би вимагати згоду іншого подружжя на відчуження майна, а цього зроблено не було. Зважаючи, що права позивачки є порушеними (не дотримані норми ч.1 ст. 65 СК України, ч. 2 ст. 369 ЦК України), то такий правочин має бути визнаний судом недійсним, про що позивачка просить суд постановити рішення.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення Рівненського районного суду від 13.06.2018 прийняте судом першої інстанції з порушенням норм матеріального, без з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує на те, що згоди на відчуження майна, що перебуває у спільній сумісній власності, а саме на земельну ділянку, що знаходиться за адресою : вул. Видумка, 49, с. Нова Українка на момент здійснення правочину дарування нею надано не було. Вважає, що договір дарування земельної ділянки від 22.12.2010 вчинено відповідачем-1 без необхідних повноважень щодо розпорядження майном, яке перебуває у спільній сумісній власності.

Зазначає про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя. На обґрунтування такої позиції суд покликався на рішення Новоукраїнської сільської ради Рівненського району Рівненської області №270 від 22.06.2010, однак відносно даного рішення, суд не взяв до уваги, що в тексті даного рішення сільської ради, в його резолютивній частині, лише вказується про затвердження технічної документації щодо відведення земельних ділянок.

Крім того, вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги пояснень представника позивача, що технічна документація у 2010 році була виготовлена лише, щоб присвоїти земельній ділянці кадастровий номер, оскільки відчужувати земельну ділянку, в якої відсутній кадастровий номер неможливо.

На підставі викладеного, просила скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 13.06.2018 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач-1, ОСОБА_3 вказує на те, що при його ухваленні судом не було в повному обсязі встановлено обставини, які мають значення для справи.

Вказує на те, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не взяв до уваги його пояснення, що вказане майно (земельна ділянка та розташований на ній будинок) є спільним з позивачкою майном. Вважає, що він був позбавлений можливості в судовому засіданні пояснити, як він купував вищевказану земельну ділянку, а саме, що 11 березня 1999 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,18 га в с. Нова Українка, Рівненського району Рівненської області.

На підставі наведеного, просив рішення скасувати, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

У поданому на апеляційні скарги відзиві відповідач-2 ОСОБА_4 зазначає про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Вважає апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необґрунтованими, вимоги викладені в них безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Зазначає, що покликання апелянтів, що земельні ділянки, які є предметом договору дарування - це спільна сумісна власність подружжя є такими, що не відповідає дійсності, оскільки на підставі заяви ОСОБА_3 та державного акта НОМЕР_1 від 22.106.2010 Новоукраїнською сільською радою Рівненського району Рівненської області було прийнято рішення №270, яким було передано ОСОБА_3 безоплатно у власність земельну ділянку, площею 0,1830 га, а тому згідно з роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 №7, земельна ділянка одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, вважає такими, що не заслуговують на увагу покликання ОСОБА_3 на те, що ним було укладено договір купівлі-продажу даної ділянки, оскільки дані покликання не підтверджені належними доказами.

Також вважає, що вимога ОСОБА_2 щодо визнання договору дарування недійсним є безпідставною, оскільки ґрунтується лише на тому, що вона не надавала своєї згоди ОСОБА_3 на її відчуження. Оскільки, виходячи з правовстановлюючих документів на земельні ділянки, вбачається, що вони належать на праві приватної власності ОСОБА_3, а не подружжю на праві спільної сумісної власності, через що необхідності в письмовій згоді на відчуження земельних ділянок позивачем не надавалась.

На підставі викладеного, вважає, що правові підстави для скасування рішення Рівненського районного суду та задоволення позовних вимог ОСОБА_2 відсутні, а тому рішення слід залишити без змін. а апеляційні скарги без задоволення.

ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_6 підтримала подану апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу її довірителя та просила їх задовольнити.

ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_8 просили подані апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до нині діючого п.5 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

На час укладення оспорюваного правочину, згідно роз'яснень, викладених у п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.12.2010 між ОСОБА_3 (даруватель) та ОСОБА_4 (обдарованим) був укладений договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_1 (загальною площею 0,183 га), яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд: площею 0,0870 га, та ведення особистого селянського господарства: площею 0,0960 га, кадастрові номери - НОМЕР_2, НОМЕР_3. Договір був посвідчений державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. (реєстровий № 2-1769).

З цього договору вбачається, що подарована земельна ділянка належала ОСОБА_3 відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку виданого Новоукраїнською сільською радою 04 жовтня 2010 року на підставі свого ж рішення № 270 від 22.06.2010 р., за яким ОСОБА_3 набув земельну ділянку у власність в порядку ст. 118 ЗК України (безоплатна приватизація земельної ділянки громадянином).(а.с.80-82,102)

Отже, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, та при укладенні оспорюваного договору дарування згода ОСОБА_2 не потребувалась.

Що стосується посилання апелянтів на придбання спірної земельної ділянки в 1999 році за договором купівлі-продажу у іншої особи (а.с.143), то воно не заслуговує на увагу. Доказів на підтвердження своїх доводі в суді першої інстанції позивачка не надала. В матеріалах справи відсутній оригінал згаданого договору, як належний та допустимий доказ і він не досліджувався місцевим судом. Крім того, слід зазначити, що в разі наявності такого договору позивачка ОСОБА_2 вимог про недійсність приватизації відповідачем ОСОБА_3 спірної земельної ділянки не заявляла.

Висока ступінь узгодженості дій та правових позицій по справі апелянта - відповідача ОСОБА_3, на користь якого фактично постановлено оскаржене рішення суду, оскільки в позові по справі відмовлено, та позиції позивача - апелянта ОСОБА_2, яку він підтримав, визнав її позов та апеляційну скаргу, вказує на штучність створення даного спору та відповідно його безпідставність.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених в апеляційних скаргах немає.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарги без задоволення, то судовий збір за подання апеляційних скарг покладається на осіб, які їх подали.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2018 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.В. Хилевич

С.О. Гордійчук