АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 182/425/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,

сторони справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідач ОСОБА_1,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року, яке постановлено суддею Рунчевою О.В. у м. Нікополі, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ПАТ «АКТАБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

В мотивування позовної заяви зазначило, що відповідач 22.01.2014 року уклала з ПАТ «АКТАБАНК» кредитний договір на споживчі потреби у розмірі 100 000,00 грн. в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, комісії, в обумовлені договором строку. В порушення своїх зобовязань відповідач не здійснювала погашення кредиту, сплату комісії та сплату нарахованих процентів за користування кредитом в обумовлені договором строки, внаслідок чого, станом на 11.01.2016 рік виникла заборгованість у розмірі 137 147,86 грн., яка складається з: строкової заборгованості по кредиту 61 672,60 грн., простроченої заборгованості по кредиту 26 663,17; строкової заборгованості по відсоткам 0,62 грн., простроченої заборгованості по відсоткам - 11, 47 грн.; строкової комісії за обслуговування кредиту 4 800,00 грн., простроченої комісії за обслуговування кредиту 38 400,00 грн.; штрафу по кредиту 5600,00 грн.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року позов ПАТ «АКТАБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКТАБАНК» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 137 147 грн. 86 коп., судовий збір у розмірі по 2057,21 грн.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2017 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на безпідставність та недоведеність позовних вимог. Зокрема, вона справно сплачувала кошти за кредитом до моменту віднесення ПАТ «АКТАБАНК» до категорії неплатоспроможних та відкликання його банківської ліцензії, тому, вважає що бездіяльність банку, яка полягає у неповідомленні її про зміну реквізитів, рахунку для сплати боргу, ні про дії, які б вона повинна вчинити щодо ситуація, яка склалась з банком і призвела до прострочення нею чергових внесків для сплати кредитних коштів, що в подальшому призвело до застосуванні і стягнення штрафних санкцій та процентів. Крім того, так як їй надано кредит на споживчі цілі, то особливості регулювання даних відносин визначається ЗУ « Про захист прав споживачів», тому умова кредитного договору щодо сплати позичальником щомісячної комісії за супроводження кредиту не відповідає вимогам законодавства України, а саме супроводження кредиту не є послугою у розумінні ЗУ « Про захист прав споживачів», тому є нікчемною, а сума коштів , що була сплачена нею в рахунок комісії, підлягає переведенню в рахунок основного боргу. Також вимоги позивача щодо стягнення комісій, відсотків та штрафів за кредитом, починаючи з 16 січня 2015 року є такими, що не підлягають задоволенню внаслідок відкликання банківської ліцензії та початку процедури ліквідації. Вважає, що позивачем не було надано до суду первинних документів, які б підтверджували наявність у неї заборгованості.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2018 року замінено позивача ПАТ «АКТАБАНК» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»).

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_2.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_2.

Справа розглядається в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи, в порядку передбаченому ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись на ст. 525,526,610-612, 625,629, 1048-1050, 1054,10561 ЦК України, виходив із законності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, зокрема передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Аналогічні норми процесуального права закріплено й у статті 263 ЦПК України, в редакції станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч. 1 ст. 627, 629 ЦК України згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 січня 2014 року між ПАТ «АКТАБАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № /Т/973838 на споживчі потреби, згідно якого відповідачу видані кредитні кошти в розмірі 100 000,00 грн., зі сплатою щомісячної комісії за супроводження кредиту, що розраховується як 2,4 % від суми кредиту, з кінцевим терміном повернення 21 січня 2019 року.

У відповідності до п.2.1.1. Кредитного договору процентна ставка за кредитом встановлена у розмірі 0,01% річних та включається в суму щомісячного платежу.

ОСОБА_1 порушила прийняті на себе договірні зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 11.01.2016 року виникла заборгованість у розмірі 137 147,86 грн., яка складається з: строкової заборгованості по кредиту 61 672,60 грн., простроченої заборгованості по кредиту 26 663,17; строкової заборгованості по відсоткам 0,62 грн., простроченої заборгованості по відсоткам - 11, 47 грн.; строкової комісії за обслуговування кредиту 4 800,00 грн., простроченої комісії за обслуговування кредиту 38 400,00 грн.; штрафу по кредиту 5600,00 грн.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості за тілом кредиту, відсотками та штрафу повністю узгоджується із матеріалами справи та відповідачем не спростований, а тому колегія суддів приходить до висновку, що позивачем належними доказами, у відповідності до приписів ст. 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, підтверджено заявлені позовні вимоги в частині заборгованості за тілом кредиту, відсотків та штрафу за Кредитним договором № /Т/973838 від 22 січня 2014 року і ці вимоги підлягають задоволенню.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача про те, що умова кредитного договору щодо сплати позичальником щомісячної комісії за супроводження кредиту не відповідає вимогам законодавства України, а саме супроводження кредиту не є послугою у розумінні ЗУ « Про захист прав споживачів», колегією суддів встановлено наступне.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Суд першої інстанцій не звернув уваги на те, що, умовами договору передбачено щомісячну комісію за супроводження кредиту, однак банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавались відповідачу.

Із врахуванням наведених правових норм встановлено, що передбачена пунктом 2.1.2 кредитного договору щомісячна комісія за супроводження кредиту в розмірі 2400 грн., що становить 2.40% від суми кредиту, вказаного в п.2.1.цього договору та включається в суму платежу є незаконною, як така що не відповідає вимогам законодавства.

Нарахування комісії банком здійснювалося за послуги, що супроводжують кредит, а саме, як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта, що також суперечить вимогам закону.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Отже, нарахування банком комісії за послуги, що супроводжують кредит є незаконним, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що прострочення виконання умов кредитного договору сталося не з її вини, оскільки банком не було вжито заходів щодо належного повідомлення щодо зміни рахунків, тому мало місце прострочення кредитора згідно статті 613 ЦК України, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідно до статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статті 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі:

1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання;

2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку;

3) відсутності представника недієздатного кредитора.

Нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит.

З наведених норм статей 613, 537 ЦК України випливає, що відмова кредитора від запропонованого боржником виконання договору може мати місце лише тоді, коли кредитор може прийняти виконання від боржника, однак з суб'єктивних причин відмовляється це зробити, натомість не можна вважати відмовою об'єктивну неможливість прийняти виконання боржника, оскільки в такому випадку матиме місце не відмова від прийняття виконання, а лише неможливість прийняти виконання.

При цьому, аналізуючи надані сторонами докази, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не виконала взятих на себе зобов'язань за кредитним договором та не довела, що вжила усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цих зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі постанови Правління Національного банку України № 19 від 15 січня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «АКТАБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури ліквідації банку з 16 січня 2015 року.

Процедуру щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульовано Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), який є спеціальним законом, що регулює ці правовідносини.

Згідно з пунктом 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Відповідно ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Нормами ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Положеннями ст.1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Отже, враховуючи, що на час звернення з даними позовними вимогами до суду у банку було розпочато процедуру ліквідації, правовідносини регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Тобто, прямої норми заборони нарахування відсотків після відкликання у банку ліцензії закону не встановлено, а передбачено лише право припинити їх нарахування у визначених статтею випадках.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відкликання ліцензії жодним чином не перешкоджає нараховувати заборгованість на момент здійснення такого розрахунку, оскільки відносини між банком та клієнтом регулюються виключно на договірних відносинах та нормах встановлених чинним законодавством.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у звязку з чим скасовує рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1409,21 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № /Т/973838 від 22.01.2014 року у розмірі 93 947 ( девяносто три тисячі девятсот сорок сім) гривен 86 (вісімдесят шість) копійок, яка складається з заборгованості по кредиту 61 672,60 грн., простроченої заборгованості по кредиту 26 663,17; заборгованості по відсоткам 0,62 грн., простроченої заборгованості по відсоткам - 11, 47 грн.; штрафу по кредиту 5600,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судові витрати у розмірі 1409 (одна тисяча чотириста девять ) гривен 21 (двадцять одна) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2018 року.

Головуючий:

Судді: