АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2018 року м. Одеса

справа № 522/18292/14-ц

провадження 22-ц/785/6369/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Маслова Р.Ю.,

учасники справи:

позивач та відповідач за зустрічним позовом - публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

представник позивача та відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1;

відповідач та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2,

представник відповідача та позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2018 року ускладі судді Бойчука А.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014року публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі-ПАТ«Фідобанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому, уточнивши позовні вимоги просило стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у сумі 422 254,82 дол. США та пеню 183 007,36 грн., що разом за курсом НБУ складає 10 106 333,01 грн. та судові витрати у розмірі 3 654,00 грн.

Зазначало , що 20 вересня 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого, відповідачу надано кошти в сумі 420 000 дол. США строком до 19 вересня 2027 року за відсотковою ставкою 12,5% з погашенням кредиту та відсотків за користування ним щомісячно, шляхом сплати кожного місяця рівних платежів, згідно умов кредитного договору.

Посилалось на те, що 20 вересня 2007 року, відповідно до п. 1.1 кредитного договору, позивач повністю та в строки виконав зобов'язання за кредитним договором, надавши позичальнику кошти в сумі 420 000 дол. США.

Відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, з квітня 2014 року не здійснював жодного погашення кредиту та не сплачував відсотки за користування кредитом, у зв'язку з чим, станом на 27 березня 2015 рік заборгованість перед банком склала у розмірі 10 106 333,01 грн., у добровільному порядку відповідач заборгованість не виплачує (т.1 а.с.2-4,54-56).

У березні 2017 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до банку про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору неукладеним.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 на момент укладення кредитного договору від 20 вересня 2007року не були роз'яснені варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, переваги та недоліки інших, схем кредитування, які саме валютні ризики під час виконання зобов'язання можуть виникнути та який обсяг збільшення зобов'язання у такому випадку відбудеться.

Зазначав, що його не ознайомлювали з умовами кредитування, не повідомляли ефективну (реальну) процентну ставку за кредитом, про реальну процентну ставку з дорожчання кредиту, тобто з повною інформацією по сукупній вартості кредиту, відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відсутність детального розпису загальної вартості кредиту для споживача унеможливило визначення фактичного подорожчання кредиту, у кредитному договорі відсутня така істотна умова, як ціна, у зв'язку з чим, він вважав, що кредитний договір від 20 вересня 2007 року є неукладеним(т.1 а.с.221-226).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2018 року позов банку задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 20 вересня 2007 року на користь Банку у сумі 422 254,82 дол. США та пеня 183 007,36 грн., що за курсом НБУ складає 10 106 333,01 грн.

У зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь банку судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 3 654,00 грн.

Рішення суду щодо позовних вимог ПАТ «Фідобанк» мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував протягом тривалого часу, не здійснював відповідні платежі згідно графіку погашення кредиту, внаслідок чого утворилася прострочена заборгованість за кредитом, яка підтверджується відповідним розрахунком станом на 27 березня 2015 року, загальна сума якої складає 10 106 333,01 грн., а тому вимоги банку про стягнення суми заборгованості є обґрунтованими та такими, що відповідають умовам кредитного договору, підлягають задоволенню.

Рішення суду про відмову у зустрічному позові мотивовано тим, що ОСОБА_2 без поважних причин пропущено строк для звернення до суду, оскільки кредитний договір укладено 20 вересня 2007 року, а до суду він звернувся 02 березня 2017 року. Однак, враховуючи, що позов є необґрунтованим та недоведеним, суд відмовив у його задоволенні саме з цих підстав ( т.2 а.с.93-98).

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові банку, а зустрічний позов задовольнити.

Неправильність судового рішення мотивувала порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга також містить посилання на те, що:

- ОСОБА_2 не був повідомлений про сукупну вартість кредиту для споживання( у процентному значенні та грошовому виразі) з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг(реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту;

- ОСОБА_2 також не був повідомлений про ефективну (реальну) процентну ставку;

- відсутні детальні розписі загальної вартості кредиту для споживача, що унеможливлює визначення фактичного подорожчання кредиту;

- у кредитному договорі відсутня така істотна умова, як ціна;

- ненадання ОСОБА_2 відомостей про загальну вартість кредиту та ефективну (реальну) процентну ставку є порушенням ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, апелянт зазначив, що перевірити правильність наданого банком розрахунку неможливо, оскільки для цього необхідні спеціальні знання у сфері банківської діяльності, а тому є підстави для призначення судової економічної експертизи.

Вважає, що строк позовної давності відповідачем не пропущений, оскільки строк повинно відраховувати з листопада 2016 року, коли ОСОБА_2 звернувся до нього (апелянта), як спеціаліста у галузі права, та дізнався щодо істотного порушення своїх прав під час укладання кредитного договору, як споживача фінансових послуг.

ОСОБА_2 під час укладання договору не було роз'ясненні варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, схеми кредитування, які самі валютні ризики під час виконання зобов'язання можуть виникнути, який обсяг збільшення зобов'язання у такому випадку відбудеться ( т.2 а.с.105-112).

Правом на подання відзиву (заперечення) на апеляційну скаргу представник банка не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги б анка та відмовляючи у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банка, при цьому правові підстави для визнання кредитного договору неукладеним за наведених ОСОБА_2 обставин відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Судом встановлено, що 20 вересня 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/1388/81/04752, відповідно до умов якого, відповідачу надано кошти в сумі 420 000 дол. США строком до 19 вересня 2027 року за відсотковою ставкою 12,5%, з погашенням кредиту та відсотків за користування ними щомісячно, шляхом сплати кожного місяця рівних платежів, згідно умов кредитного договору. Кредит надано для придбання двох земельних ділянок(т.1 а.с.12-16).

20 вересня 2007 року відповідно до п. 1.1 кредитного договору Банк повністю та в строки виконав зобов'язання за кредитним договором, надавши позичальнику грошові кошти в сумі 420 000 дол. США, що підтверджується заявою про видачу готівки № 1 від 20 вересня 2007 року(т.1 а.с.21).

Згідно з п.5.2. кредитного договору, позичальник зобов'язався погасити кредит та оплатити відсотки за користування ними на умовах і в порядку визначених кредитним договором, згідно графіку у строк до 19 вересня 2027року. Платежі за кредитом необхідно здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу банку до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту за графіком платежів(т.1 а.с.13, 17-20).

У забезпечення виконання кредитного договору від 20 вересня 2007 року укладено іпотечний договір за реєстром № 4299, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. У відповідності до цього договору, іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, яке є предметом іпотеки(т.1 а.с.22-27).

Відповідно до п.1.2., предметом іпотеки є нерухоме майно - домоволодіння, що в цілому складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею 68,3 кв.м., загальною площею 223,3 кв.м., басейну - 1, огорожі № 1-3 та земельної ділянки площею 0,0770 гектарів, на якій розташоване зазначене домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2015 року відмовлено ОСОБА_5 до ПАТ «Фідобанк» про визнання договору іпотеки недійсним. Вказане рішення апеляційним судом Одеської області від 07 грудня 2015 року залишено без змін(т.1 а.с.130-131).

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором від 20 вересня 2007 року у ОСОБА_2 перед банком, станом на 28 липня 2015 року виникла прострочена заборгованість яка підтверджується відповідним розрахунком станом на 27 березня 2015року, загальна сума якої становить 10 106 333,01 грн., з яких:

- сума заборгованості за кредитом - 370 854,65 дол. США, що за курсом НБУ складає 8 715 380,59 грн.;

- сума заборгованості за відсотками за користування кредитом - 51 400,17 дол. США, що за курсом НБУ складає 1 207 945,06 грн.;

- пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 35 909,46 грн.;

- пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 147 097,90 грн. (т.1 а.с.5-8, 57-66, т.3 а.с.67-72).

Жодних доказів щодо сплати коштів за цим договором, та які б спростовували зазначений розрахунок заборгованості, відповідач ОСОБА_2 суду не надав.

Факт неналежної сплати заборгованості підтверджено розрахунком заборгованості та випискою по рахункам з 20 вересня 2007 року до 01 січня 2010 року, 24 січня 2014 року по 27 березня 2015 року( т.1 а.с.57-66, т.3 а.с 2-84).

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч.2 ст. 1050 ЦК України).

Згідно п.6.5 кредитного договору кредитор має право достроково вимагати погашення заборгованості позичальника за кредитом або стягувати таку заборгованість, включаючи нараховані відсотки за користування кредитом, комісії та штрафні санкції. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за цим договором, за умови попередньої (за 30 днів) надіслання відповідної вимоги позичальнику рекомендованим листом(т.1 а.с.14).

Відповідно до п.8.1 кредитного договору, строк дії договору розпочинається з дати його укладання та діє до повного погашення кредитної заборгованості(сума кредиту, відсотків за користування, комісії, штрафів та пені).

За п.9.1 договору, за порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та комісії, передбачених положенням цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу , за кожний день прострочення.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що ОСОБА_2 з 27 березня 2015 року не виконує належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором від 20 вересня 2007 року, регулярних платежів в рахунок погашення боргу не здійснював в повному обсязі, у зв'язку із чим виникла заборгованість станом на 27 березня 2015 року у розмірі 10 106 333,01 грн., а тому у банка виникло право передбачене законом і договором вимагати дострокового повернення кредиту в повному обсязі.

Належних та допустимих доказів того, що вказана заборгованість розрахована невірно, має менший розмір, ніж зазначено в розрахунку, або при її обчисленні не враховано будь-які, здійснені відповідачем платежі,ОСОБА_2 не було надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Як роз'яснено в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч.1ст.215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (ст.ст. 536,638,1056-1 ЦК України).

За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно п.11.1 кредитного договору невід'ємною частиною цього договору є Додаток №1 - повідомлення позичальника про умови надання споживчого кредиту( з додатком,який визначається графіком платежів за договором.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Додатку №1 до кредитного договору позичальника було повідомлено, про мету кредиту, розмір кредитування, власний внесок, гранично мінімальну відсоткову ставку, строк кредиту, форму кредиту. У вказаному додатку передбачені та роз'яснені також інші платежі нотаріусу, реєстратору послуги страхування та їх розміри. Також роз'яснено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе позичальник. У вказаному Додатку №1 надано розрахунок орієнтованої сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Крім того, у Додатку № 1 розписано інші супутні послуги та фінансові зобов'язання позичальника, пов'язані з отриманням , обслуговуванням та погашенням кредиту.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 був ознайомлений з вказаним Додатком №1 до кредитного договору, отримав його копію, власноручно підписав 20 вересня 2007 року та зазначив, що йому всі умови та положення Додатку №1 є зрозумілими (т.2 а.с.84-86).

При цьому, як вбачається з кредитного договору ОСОБА_2 був також ознайомлений з умовами та правовими наслідками підписання кредитного договору, які, як він зазначив є для нього зрозумілими, він з ними погодився, про що зроблено добровільно та власноручно ним підпис на кожному аркуші, що свідчить про досягнення домовленості про істотні умови кредитного договору (т.1 а.с.12-16).

Так, кредитний договір містить положення про можливість зміни відсоткової ставки в односторонньому порядку банком з письмовим повідомленням про це позичальника, розміру пені в разі порушення умов виконання кредитного договору, застосування можливості дострокового стягнення коштів за кредитним договором.

Враховуючи викладене, доводи апелянта , про те що умови договору не відповідають вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до уваги не приймаються, оскільки сторони погодили та прийняли на себе всі права та зобов'язання, передбачені кредитним договором. Боржник мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі. ОСОБА_2 особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив отримання всієї необхідної йому інформації та погодився з умовами договору щодо сплати кредиту в установлені договором строки та виконання всіх зобов'язань по кредитному договору.

Також ОСОБА_2 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому виконував його умови; кредитний договір містить відомості щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; графік погашення кредиту, отже міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Так, за юридичною природою кредитний договір є реальним договором, оскільки для його укладення, крім згоди сторін, необхідно вчинення певної дії, зокрема передачі коштів, а тому такий договір є укладеним з моменту передачі грошей, які отримані ОСОБА_2 20 вересня 2007 року у розмірі 420 000 дол. США для придбання двох земельних ділянок, тобто він користувався кредитними коштами за призначенням, здійснював погашення заборгованості через каси відділень.

Згідно ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття (ст. 641 ЦК України).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ст. 642 ЦК України).

З огляду на викладене, кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Позивач не звертався до відділень банка для урегулювання всіх питань після укладання договору, заяв про розірвання даного договору також не подавав.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апелянта про те, що позичальник не отримував інформації щодо істотних умов кредитного договору, до уваги не приймаються, оскільки зміст умов кредитного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, та періодичність платежів. Підписанням кредитного договору та Додатку №1 до нього останній підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в банку.

У випадку ненадання необхідної інформації позичальник мав право вимагати надати таку інформацію у найбільш короткий строк, відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це банк з моменту отримання кредиту 20 вересня 2007 року.

Укладений між банком та ОСОБА_2 кредитний договір та Додаток № 1 до нього містить встановлені законом реквізити, а сторони в письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов, які визначають суть кредитних правовідносин.

Посилання апелянта на невідповідність кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та порушення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року не відповідають фактичним обставинам справи.

За змістом ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

З огляду на вказані положення закону договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей.

Так, 20 вересня 2007 року відповідно до п. 1.1 кредитного договору, банк повністю та в строки виконав зобов'язання за кредитним договором, надавши позичальнику кошти в сумі 420 000 дол. США, в зв'язку з чим кредитний договір вважається укладеним у момент здійснення дій з передання предмету договору на підставі попередньої домовленості, а тому вимоги ОСОБА_2 щодо визнання кредитного договору неукладеним є безпідставні (п.2 ч.1ст.1046 ЦК України).

Доводи апелянта про те, що кредитний договір не відповідає Закону України «Про захист прав споживачів»є безпідставні , оскільки матеріалами справи підтверджено, що спірний кредитний договір є укладений та підписаний сторонами. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у кредитному договорі та у Додатку №1, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що умови договору не суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначений висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 грудня 2015 року в справі № 6-1341цс15.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно зазначив, що він пропустив строк для звернення до суду без поважних причин, також не заслуговують на увагу, оскільки у задоволенні позову відмовлено з підстав його необґрунтованості, а не у зв'язку зі спливом позовної давності.

Крім того, вимоги про визнання правочину(договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, такий спосіб захисту не передбачено ні ст. 16 ЦК України, ні іншими актами цивільного законодавства. У такому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів, розглянувши скаргу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.

Підстав для ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає, у зв'язку із чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2018 року.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков