28.11.2018 227/4539/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Здоровиці О.В.,

за участю

секретаря Сисенко Ю.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Добропілля цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати відповідача - ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1. Обгрунтовуючи позов зазначає, що вона є власником квартири за адресою АДРЕСА_1, в якій вона, в 2012 році зареєструвала відповідача, який на той час був її чоловіком. В травні 2018 року шлюб між нею і відповідачем розірвано. На теперішній час її колишній чоловік залишається зареєстрованим у вказаній квартирі, яка є її приватною власністю, що створює для неї певні незручності і перешкоджає її праву, в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном. Зазначає, що відповідач за місцем реєстрації не проживає, комунальні послуги не сплачує і взагалі після розірвання шлюбу втратив право користування вказаним жилим приміщенням, але добровільно знятися з реєстрації не бажає. Оскільки реєстрація відповідача створює певні незручності та перешкоджає в повній мірі користуватися та розпоряджатися позивачу приватною власністю, що виявляється в тому, що остання витрачає додаткові кошти за комунальні послуги за відповідача, а також в майбутньому може створити певні труднощі в разі відчуження майна, внаслідок реєстрації відповідача, який не є членом її сім»ї, у квартирі, просила задовольнити позов.

Позивач в підготовче судове засідання не з»явився, надав заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Останнім суду надана письмова заява від 28.11.2018 року, яка свідчить про те, що ОСОБА_2 просить розглядати справу про визнання його втративши право на житло без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечую проти розгляду справи з підготовчого засідання.

Суд, враховуючи вимоги ч.3 ст.223 ЦПК України, вважав можливим продовжити розгляд підготовчого засідання без участі не з»явившихся сторін.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, суд, за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Як вбачається з письмової заяви відповідача, яка датована 28.11.2018 року, останній в своїй заяві зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання його втратившим право користування квартирою за адресою АДРЕСА_1, він визнає в повному обсязі.

Відповідно до ст..206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд, в разі якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

Сторони перебували у шлюбі, який на теперішній час є розірваним, 26 червня 2009 року по 23.06.2018 року, що підтверджується рішенням Добропільського міськрайонного суду від 23.05.2018 року. Вказане рішення набрало законної сили 23.06.2018 року (а.с.15).

З позовної заяви вбачається, що позивачка - ОСОБА_1 є одноособовою власницею квартири за адресою АДРЕСА_1.

Суд погоджується з вказаними доводами позивача виходячи з такого.

Відповідно до ст..57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

З досліджених в судовому засіданні документів вбачається, що за договором міни квартири від 02.02.2012 року, з якого вбачається, що за вказаним договором позивачка ОСОБА_1 здійснила обмін квартири за адресою АДРЕСА_2 яка належала їй на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого 10.06.20005 року приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області, за реєстровим № 2218 і зареєстрованого в БТІ міста Добропілля 08.07.2005 року на квартиру за адресою АДРЕСА_1. Зміст вказаного договору свідчить про те, що міна була здійснена без доплати.

Враховуючи те, що в судовому засіданні встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_2 яка була обмінена на квартиру за адресою АДРЕСА_1 належала позивачці на праві приватної власності (оскільки була придбана ОСОБА_1 ще до шлюбу з відповідачем) і міна відбувалася без доплати (про що свідчить договір міни), суд керуючись вимогами ст..57 СК України вважає, що квартира за адресою АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю позивачки.

Доказів, які б спростовували вказаний висновок, суду надано не було.

Відповідно до копії довідки відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області №17/5216 від 18.10.2018 року, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована позивач ОСОБА_1 Разом з нею зареєстровані ОСОБА_3, 2014 року народження, ОСОБА_4 2010 року народження, ОСОБА_5, 2000 року народження та відповідач ОСОБА_2 1979 року народження (а.с.16).

Факт реєстрації відповідача у спірній квартирі з 21.02.2012 року підтверджується інформацією наданою відділом реєстрації Добропільської міської ради Донецької області №17-16/1130 від 29.10.2018 року (а.с.27).

Тобто з наведеного вбачається, що позивач, як власник нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1, дав згоду та вселив у вказане житлове приміщення, в якості члена сім»ї, свого чоловіка - відповідача у справі.

З 23.06.2018 року відповідач перестав бути членом сім»ї ОСОБА_1, що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивача вказує, що відповідач з моменту розлучення не мешкає в квартирі за місцем його реєстрації, витрати на комунальні послуги відповідач не несе, добровільно знятися з реєстрації не бажає.

Позивач в позові зазначає, що реєстрація відповідача в приватній власності позивача створює для нього певні незручності та перешкоджає йому в повній мірі користуватися та розпоряджатися приватною власністю, що виявляється в тому, що остання витрачає додаткові кошти за комунальні послуги за відповідача, не може оформити субсидію тощо.

Факт не проживання відповідача, в квартирі за адресою АДРЕСА_1, спростований відповідачем не був. Крім того, вказаний факт підтверджується, в тому числі і заявою відповідача від 28.11.2018 року про визнання позовних вимог позивача, в якій місцем свого проживання відповідач зазначив адресу АДРЕСА_3.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння.

З наведено вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред'явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи викладене, те, що судом достовірно встановлено, що не існує права власності відповідача на квартиру за адресою: Донецька область, АДРЕСА_1, те, що на теперішній час він не є членом сім'ї власника квартири і не користується вказаним житловим приміщенням, а лише є зареєстрованим в ньому, як колишній чоловік позивача, не приймає участі в утриманні квартири та сплати комунальних послуг, що чинить певні перешкоди позивачу у користуванні своєю власністю в повному обсязі, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, і тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 200, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

ОСОБА_2 визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, повністю або частково до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1. ІНФОРМАЦІЯ_5, паспорт серія НОМЕР_2, виданий Добропільським МВ ГУМВС України в Донецькій області 25.08.2009 року, ідентифікаційний номерНОМЕР_3, яка проживає та зареєстрована АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, паспорт серія НОМЕР_4, виданий Добропільським МРВ УМВС України в Донецькій області 19.03.1996 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою АДРЕСА_3

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені 28 листопада 2018 року. Повний текст рішення буде складено 07 грудня 2018 року.

Надруковано в нарадчій кімнаті у одному примірнику.

Суддя О.В. Здоровиця

28.11.2018