Єдиний унікальний номер 235/1739/18 Номер провадження 22-ц/804/550/18
Головуючий в І інстанції - Бородавка К.П. Єдиний унікальний номер 235/1739/18
Доповідач - Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/550/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Новікової Г.В.,

за участю секретаря Кіпрік К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2018 року цивільну справу №235/1739/18 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення боргу по мінімальним гарантіям в оплаті праці у вигляді тарифної ставки за час простою (головуючий у 1 інстанції суддя Бородавка К.П., повний текст рішення складено 06 вересня 2018 року)

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по оплаті праці у вигляді тарифної ставки за час простою з компенсацією індексу інфляції. В обґрунтування вимог зазначав, що з 02.10.2007р. працював на ТОВ «Краснолиманське» гірником підземним очисного забою 4 розряду, а з 12.02.2008р. - гірником підземним очисного забою 5 розряду.

Згідно наказу від 03.10.2014р. за №187-к ТОВ «Краснолиманське» тимчасово припинало роботу і період з 01 жовтня та орієнтовно по 31.10.2014 року вважається періодом простою підприємства в цілому з причин, не пов'язаних з виною працівників. Дата закінчення простою наказом не встановлена. Пунктом 5 наказу працівникам підприємства дозволили не виходити на роботу до закінчення простою, якщо не виникне термінова потреба відновлення робіт.

В пункті 2 цього наказу визначено, що оплата за весь період простою для працівників буде проводитися із розрахунку не нижче 2/3 тарифної ставки встановленого робітнику розряду/окладу (ч.1 ст.113 КЗпП України), крім працівників, які мають бути задіяні у роботах з підтримки життєдіяльності підприємства, а саме - роботоспроможності гірничошахтного устаткування, попередження затоплення гірничих виробок тощо, а також провідного інспектора з кадрів. Але позивач вважає, що визначений в наказі розмір оплати простою у розмірі 2/3 частини тарифної ставки суперечить вимогам пункту 6.5. Колективного договору ТОВ «Краснолиманське» на 2013-2014, яким передбачено, що при простої робітників, які не залучаються до ліквідації наслідків простою, який виник з виробничої ситуації, небезпечної для життя або здоров'я робітника, людей навколо, або навколишнього природного середовища, або його наслідків, оплачується у розмірах тарифної ставки.

Оскільки відповідач свій обов'язок з оплати простою за період з 01.10.2014 по день звернення до суду не виконав, то позивач просить стягнути на його користь суму боргу по оплаті праці за час вимушеного простою з урахуванням індексу інфляції 297 255, 18 грн. та понесені ним судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість з оплати за час простою в розмірі 129 038 грн. 40 коп. та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати оплати за час простою в розмірі 30 106 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено та розподілено судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, позивач надав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив змінити рішення та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач не погоджується з розрахунками суду розміру оплати за час простою і розміру компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати. В обґрунтування вимог зазначає, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положення ч.3 ст.113 КЗпП України, згідно якої за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Вважає, що судом незаконно проведено утримання податків від суми компенсації та неправомірно обмежено час перебування позивача у простої виданням наказу від 15.01.2018 року, оскільки він продовжує перебувати у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське». Також не погоджується с висновком суду щодо розподілу судових витрат.

Відповідач також надав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду у частині стягнення оплати простою з 27 листопада 2014 року по 15 січня 2018 року та компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати оплати за час простою змінити.

В обґрунтування вимог зазначає, що з починаючі з 26 листопада 2014 року позивач в односторонньому розірвав трудовий договір, влаштувавшись за основним місцем роботи до іншого підприємства за новою трудовою книжкою. Факт припинення трудових відносин підтверджується у тому числі наказом №4998/к від 27.11.2014 року про прийняття його на роботу з 27.11.2014 року за основним місцем роботи гірником очисного вибою з повним підземним робочим днем у шахті до іншого підприємства - ДП «ВК «Краснолиманська», заявами про звільнення, а також матеріалами цивільних справ №226/3689/15-ц та №226/46/16-ц за зверненнями останнього до суду. Оскільки трудові відносини було припинені, то відповідач вважає, що оплата простою можлива лише з 01 жовтня 2014 року та до фактичного припинення трудових відносин з позивачем тобто по 26 листопада 2014 року.

Крім того, відповідач не погоджується зі стягненням компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням терміну її виплати, оскільки у порушенні трудових прав підприємства відсутня вина працівника. Внаслідок форс-мажорних обставин відповідач не мав об'єктивної можливості здійснити за місцем свого знаходження дії щодо реалізації трудових прав громадян, у тому числі видати наказ про звільнення позивача та провести з ним остаточний розрахунок. Можливість поновлення господарської діяльності з'явилася лише з 15 січня 2018 року. З цього періоду відповідач неодноразово звертався до позивача з пропозицією оформити належним чином звільнення та отримати остаточний розрахунок, однак останній не з'являвся.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому зазначив, що законодавець не пов'язує обов'язок роботодавця оплатити час простою із наявністю чи відсутністю вини підприємства та форс-мажорні обставини також можуть викликати простій. Сертифікати, надані відповідачем, засвідчують обставини непереборної сили саме в правовідносинах з податковими органами та при здійсненні господарської діяльності. Також законом не визначено, що в разі працевлаштування особи за новою трудовою книжкою на інше підприємство особа перестає бути працівником попереднього підприємства. Згідно рішень, зазначених відповідачем, не встановлено, що трудові відносини припинені. Крім того, твердження, що позивач відмовляється від врегулювання трудових відносин, не відповідають дійсності, адже він не заперечує проти розірвання трудових відносин.

Відповідач у своєму відзиві заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача з підстав, викладених у власній апеляційній скарзі та додатково зазначив, що не вбачається правових підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, оскільки представник ОСОБА_3 не є адвокатом. Крім того, у договорі на представництво та у наданому кошторисі немає умов про представництво інтересів клієнта в суді у якості адвоката.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи своєї апеляційної скарги підтримав та заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача. Просив рішення суду першої інстанції змінити.

Позивач у судове засідання апеляційного суду не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з таких підстав.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробiття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах. 02.10.2007 позивача прийнято на роботу на посаду гірника підземного очисного забою 4 розряду з повним підземним робочим днем у шахті та 12.02.2008 його було переведено гірником підземним очисного забою 5 розряду з повним підземним робочим днем у шахті. Наведене підтверджується даними трудової книжки на ім'я ОСОБА_2 НОМЕР_1, копія якої є в матеріалах справи

Згідно з наказом по ТОВ «Краснолиманське» від 03.10.2014 №187-к «Про встановлення простою підприємства», у зв'язку захопленням озброєними особами 01.10.2014 території підприємства діяльність підприємства повністю паралізована, не контролюються процеси, що забезпечують промислову безпеку вугледобувного підприємства, припинені відрахування до місцевого та державного бюджетів та наказано: з 01 жовтня та орієнтовно по 31 жовтня 2014 вважати періодом простою підприємства в цілому з причин, не пов'язаних з виною працівників; головному бухгалтеру провести відповідні розрахунки заробітної плати за весь період простою для працівників, виходячи із розрахунку не нижче 2/3 тарифної ставки встановленого робітнику розряду/окладу; працівникам підприємства дозволено не виходити на роботу до закінчення простою.

За фактами захоплення адміністративних будівель ДП «ВК «Краснолиманська» та ТОВ «Краснолиманське», а також заволодіння чужим майном шляхом обману у великих розмірах СУ прокуратури Донецької області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесена інформація про кримінальне провадження № 0000546 від 11.09.2014 року, яке в подальшому було об'єднане в одне провадження з кримінальним провадженням №0000546 від 11.09.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 341, 190 ч.3 КК України.

Сертифікатом №1348 про настання обставин непереборної сили, виданим 04.11.2014 Торгово-промисловою палатою України, засвідчено настання обставин непереборної сили з 01.10.2014 ТОВ «Краснолиманське» при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні норм законодавчих актів України, які стосуються продовження граничних строків для подання податкової декларації. На момент видачі Сертифікату палатою обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо.

Сертифікатом №2024 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданим Торгово-промислової палатою України 01.12.2014 року, засвідчено настання форс-мажорних обставин ТОВ «Краснолиманське» при здійсненні господарської діяльності на території м.Родинське Донецької області та дотримання норм законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов'язкових платежів. Початок дії форм-мажорних обставин з 01.10.2014 року.

Згідно з наказом «Про поновлення господарської діяльності» від 15.01.2018 року №2 з 15.01.2018 року відновлено господарську діяльність ТОВ «Краснолиманське» в повному обсязі; наказано приступити до врегулювання трудових відносин із працівниками, які перебували в штаті підприємства станом на 01.10.2014 року.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у період з 01.10.2014 року по 15.01.2018 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, та оскільки наказу про його звільнення останнім не приймалося, то відповідач зобов'язаний здійснювати позивачу оплату часу простою не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду з урахуванням компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів оплати.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися у повному обсязі з наступних підстав.

Зі змісту положень ст. ст. 84, 113 КЗпП України та положень ст.. 12 Закону України «Про оплату праці» убачається, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з'ясовувати зокрема, факт перебування сторін у трудових правовідносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому, тощо.

З матеріалів справи, у тому числі наказу адміністрації від 03.10.2014 року №187-к вбачається, що на ТОВ «Краснолиманське» мав місце простій та працівникам, дозволено не виходити на роботу до закінчення простою. Роботу підприємства відновлено з 15.01.2018 року.

22 листопада 2014 року позивач на адресу відповідача рекомендованим листом направив особисту заяву про звільнення з займаної посади за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з неможливістю продовжувати роботу з незалежних від нього обставин з 21.11.2014 року.

З листування позивача на адресу відповідача та звернень до суду до відповідача, копії яких долучені до позову, вбачається, що позивач на протязі 2014-2017 років звертався до відповідача із проханням звільнити його з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, та вважав що трудові відносини між сторонами припинені.

В період простою на підприємстві відповідача позивач наказом ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» від 27.11.2014 №4998/к був прийнятий на роботу до вказаного підприємства на посаду гірничого очисного вибою підземного 5 розряду.

Згідно акту прийому-передачі трудова книжка серії УКР №1883421 на ім'я ОСОБА_2 була передана позивачу 24.12.2015 року працівниками ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська».

Згідно листа від 18.05.2018 №46/5 відповідач звернувся до позивача із запрошенням з'явитись до відділу кадрів з метою належного оформлення припинення трудових відносин. Крім того, відповідач в телефонному режимі повідомляв позивача про необхідність з'явитись для належного оформлення припинення трудових відносин, що підтверджується відповідними актами від 23.01.2018р., 05.02.2018р., 02.03.2018р., 21.03.2018р., 19.04.2018р. та 10.05.2018р.

За таких обставин, суд першої інстанції встановивши, що дійсно на підприємстві мав місце простій не з вини працівника, дійшов помилкового висновку, що трудовий договір між сторонами на час розгляду справи не розірвано та сторони перебувають у трудових правовідносинах, тому відповідач повинен здійснити оплату простою за період з 1 жовтня 2014 року по 15 січня 2018 року, оскільки починаючі з 27 листопада 2014 року трудові відносини між сторонами було припинено.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи позивача щодо відсутності наказу та відповідного запису у трудовій книжці про звільненні оскільки відсутність фактичного доступу до трудових книжок працівників ТОВ «Краснолиманське» позбавило відповідача можливості внесення відповідних записів про розірвання трудового договору, що встановлено рішенням Димитрівського міського суду від 19.09.2016 року. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 11 квітня 2017 року встановлено, що з 27.11.2014 року по 17.03.2016 року позивач працював у якості гірника підземного очисного вибою 5 розряду з повним робочим днем у шахті на ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». Судові рішення набрали чинності та не скасовані.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача повинна бути стягнута заборгованість з оплати простою за період з 01 жовтня 2014 року та до фактичного припинення трудових відносин з позивачем тобто по 26 листопада 2014 року, включно. Оплата простою за визначений період на час розгляду справи відповідачем не проведена, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Проте апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги позивача, що нарахування оплати за час простою повинно проводитися із розрахунку повної тарифної ставки, оскільки пунктом 6.5 Колективного договору підприємства, на якій посилається позивач, врегульовано порядок оплати часу простою, внаслідок виробничої ситуації, небезпечної для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини. З матеріалів справи убачається, що простій на підприємстві не пов'язаний з виробничою ситуацією, небезпечною для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища та виник внаслідок протиправних дій третіх осіб, що підтверджується і матеріалами кримінального провадження і сертифікатами, виданими Торгово-промисловою палатою України. Тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано положення ч.1 ст. 113 КЗпП України згідно якої оплата часу простою повинна відбуватися виходячи із встановленого розміру 2/3 тарифної ставки.

Відповідно до п.1.3. положень додатку №5 до Колективного договору на 2013-2014 роки розмір тарифної ставки робітника на підземних роботах 5 розряду становить 39,15 грн. за час (годину). Згідно розрахункового листа на ім'я позивача за останній повний місяць роботи серпень 2014 року тариф оплати праці дорівнювався 39,15 грн. на годину. Зазначені обставини також підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

Таким чином, розмір суми за період простою якій підлягає оплаті становить 40 (кількість робочих днів за жовтень та листопад 2014 року) х 6 (годин тривалість робочого дня) х 39,15 (тарифна ставка) х 2,3 (розмір) = 6 264 грн.

Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін (пункт 3 частини першої статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Конституційний Суд України, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2.), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3.).

Таким чином, індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв'язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов'язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Невиплата індексації заробітної плати є обмеженням права позивача на майно, що є незаконним.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Також відповідно до п.3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що нарахована сума оплати часу в період простою фактично стосуються оплати за невідпрацьований час, яка відповідно до ст. ст. 1, 2, 12 Закону України «Про оплату праці», пп. 1.2, 1.4, 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Міністерства статистики України від 11 грудня 1995 року N 323, відноситься до фонду додаткової заробітної плати та входить до структури заробітної плати.

Таким чином, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за своєю правовою природою ні є відповідальністю роботодавця за затримку виплати та провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів і її виплата не пов'язана з наявністю або відсутністю вини відповідача.

Тому суд апеляційної інстанції не може погодитися з доводами апеляційної скарги відповідача, що до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Згідно зі ст.3 Закону України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою КМ України від 21.02.2001р. № 159. Згідно п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованої, але своєчасно невиплаченої заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Враховуючи наведені положення загальна сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати на користь позивача з урахування періоду затримки виплати з 27.11.2014 року по час розгляду справи становить 6597 грн. 28 коп.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача стосовно відшкодування витрат пов'язаних з наданим правничої допомоги оскільки ст.137 ЦПК України передбачено, що до витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, відносяться лише витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката.

Згідно з ч.3 ст.4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

З матеріалів справи убачається, що особа, яка надавала позивачу правову допомогу під час складання позовної заяви ні є адвокатом. Послуги надавалися на підставі договору доручення від 26.01.2018 року якій було укладено між Юридичною фірмою «Смаль і право» та ОСОБА_2 Юридична фірма «Смаль і право» має статус адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання. Відомості про ОСОБА_3 в реєстрі адвокаті України відсутні.

За таких обставин, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по оплаті часу простою за період з 01.10.2014 року по 26.11.2014 року, включно, у сумі 6 264 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у сумі 6597 грн. 28 коп.

Згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Задовольняючі позовні вимоги частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, та того, що позивач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору за даним позовом, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору якій підлягав сплаті при зверненні до суду першої інстанції у розмірі 128,61 грн. та компенсувати відповідачу судовий збір сплачений останнім за подання апеляційної скарги у сумі 2260 грн. 93 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе компенсувати відповідачу судовий збір у сумі 2132,32 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2018 року в частині стягнення заборгованості з оплати за час простою та розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_2 заборгованість з оплати за час простою 6 264 грн. та 6597 грн. 28 коп. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, всього 12 861 (дванадцять тисяч вісімсот шістдесят одна) грн. 28 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» судовий збір у сумі 2132, 32 грн. за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

Г.В. Новікова

Повний текст постанови складений 19 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач В.В. Папоян