Справа № 755/39/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Грінкевич А.І.

з участю сторін:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя посилаючись на те що, 22 вересня 1989 року між ними був укладений шлюб, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року. Під час шлюбу подружжям була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1, кошти на придбання якої надавалися матір'ю позивача - ОСОБА_5, яка для цього продала квартиру своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2, про що позивачем надано розписку. При оформленні договору купівлі-продажу спірної квартири, по ? частини квартири оформлені на позивача та сина подружжя. Після розірвання шлюбу відповідач не має можливості проживати у квартирі, на даний час проживає в іншій квартирі з батьками. Оскільки в позасудовому порядку між сторонами досягти згоди не вдається, позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Просить визнати ? частини квартири АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя, визначити право власності на ? частину квартири за ОСОБА_1 та на ? частину квартири - за ОСОБА_4 та стягнути з ОСОБА_4 на його користь грошову компенсацію ? частини спірної квартири, що складає вартість ? частини квартири в розмірі 369 317,00 грн., виділивши у власність ОСОБА_4 ? частину квартири.

Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву з якого вбачається, що позовні вимоги вона не визнає виходячи з наступного. Так, твердження позивача про те, що вона не дає йому можливості проживати в спірній квартирі не можуть знайти свого підтвердження, оскільки в 2007 році відповідач пішов з сім'ї до іншої жінки та жодного разу не намагався обговорити питання поділу майна мирним шляхом ні з нею, ні з їх повнолітнім сином, який також проживає у спірній квартирі. Зазначила, що спірна квартира ще до укладення шлюбу була житловою площею, яка складалася з однієї кімнати НОМЕР_1 і яку вона отримала внаслідок своєї трудової діяльності в ТОВ «Київська макаронна фабрика», а позивач, в свою чергу, ніколи не мав проблем із житлом, на квартирному обліку не перебував та був зареєстрований на спірну житлову пощу лише за згодою відповідача і тільки після реконструкції її помешкання у двокімнатну квартиру. Договір на інвестування вказаної реконструкції № 33-ст від 11 квітня 2000 року було укладено з відповідачем і профінансовано за кошти, виручені в зв'язку з продажем іменних акцій, які були у неї на той час. Також відповідач уклала з ТОВ «Київська макаронна фабрика» договір на видачу довгострокової позики № 6 від 17 квітня 2000 року, позивач за даною угодою виступив поручителем, оскільки на той час перебував шлюбі з нею. Крім того, вказує на те, що розписка, надана позивачем, не може прийматися судом в якості належного та допустимого доказу, оскільки неможливо без експертизи встановити давність її написання та вона не доводить факту перерахування позивачем отриманих по ній коштів на рахунок ДГО «Житло-інвест». Також відповідач просить зменшити частку позивача у спірній квартирі, оскільки останній понад 11 років не дбає про неї та не сплачує за житлово-комунальні послуги. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_1 судового збору і грошової компенсації у сумі 369 317,00 грн. вона не визнає та заперечує проти них повністю. Крім того, звертає увагу суду на те, що належна їх сину ? частина спірної квартири 15 грудня 2016 року була подарована відповідачу.

В березні 2018 року позивач подав відповідь на відзив з якої вбачається, що відповідачем в квартирі змінені замки, а ключі вона не віддає, що унеможливлює його вільний доступ до квартири. Зазначив, що кімната АДРЕСА_1 була надана для проживання, тобто лише у користування, а не у власність, і тільки на підставі розпорядження КМДА № 60 від 18 січня 1999 року (після укладення шлюбу), дана кімната була реконструйована у двокімнатну квартиру, і лише 26 січня 2004 року у відповідача виникло право власності на квартиру. Крім того, інвестиційний договір № 33-ст від 11 квітня 2000 року та договір довгострокової позики від 17 квітня 2000 року є правовідносинами за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї ОСОБА_1, оскільки в 2000 році сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Квитанції, подані відповідачем щодо погашення позики, не є достатнім доказом того, що кошти, які зазначені в даних квитанціях були особистими коштами відповідача. Вимоги відповідача про відступлення рівності часток не можуть бути задоволені судом, оскільки позивач з 2010 року не проживає в спірній квартирі, а отже не може користуватися житлово-комунальними послугами, спрямованими на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у спірній квартирі, а він не зобов'язаний здійснювати оплату таких послуг. Наголошує на тому, що ? частини спірної квартири була подарована відповідачу сином ОСОБА_6, а тому у власності відповідача перебуває ? частини квартири і саме це дає підставу для звернення позивача з вимогою щодо грошової компенсації за ? частину квартири.

Ухвалою суду від 06 березня 2018 року клопотання представника відповідача про призначення оціночно-будівельної експертизи задоволено, провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 11 жовтня 2018 року поновлення провадження у справі.

Ухвалою суду від 18 грудня 2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача про зобов'язання внести на депозитний рахунок суду грошових коштів - відмовлено.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя підтримали, просять їх задовольнити, в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартиру АДРЕСА_1 та за ОСОБА_4 - право власності на ? частину квартиру АДРЕСА_1.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення вимог позивача в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя по ? частини квартири АДРЕСА_1.

Суд, вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

У п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

22 вересня 1989 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року (а.с. 49).

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Як роз'яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

У відповідності до положень ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як вбачається з матеріалів справи, в зв'язку з трудовою діяльністю ОСОБА_4 на ТОВ «Київська макаронна фабрика» в період з 04 лютого 1983 року по 07 червня 2013 року, у 1986 році їй для особистого проживання була надана житлова площа у м. Києві, окрема кімната НОМЕР_1, площею 19 кв.м. в будинку за адресою: АДРЕСА_1 яка згодом, на підставі розпорядження КМДА № 60 від 18 січня 1999 року була реконструйована у двокімнатну квартиру за тією ж адресою, що підтверджується копією довідки № 09/08 від 08 лютого 2018 року, виданої директором та начальником відділу кадрів ТОВ «Київська макаронна фабрика» (а.с. 50).

11 квітня 2000 року між державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» в особі начальника ОСОБА_7 та ОСОБА_4, яка діє від свого імені та від імені свого сина ОСОБА_8, керуючись розпорядженням КМДА від 18 січня 1999 року № 66 та на підставі договору про реконструкцію житлового будинку № 30 по вул. Стальського від 22 лютого 2000 року № 76, укладено інвестиційний договір № 33-ст предметом якого є участь інвестора у фінансуванні реконструкції жилого будинку АДРЕСА_1 а саме об'єктом інвестування виступала квартира НОМЕР_1, кількість кімнат - 2, площа квартири 30,42/58,13 кв.м., сума інвестицій на день укладання договору становить 35 738,32 грн. В подальшому сторонами укладено зміни до договору № 33-ст від 11 квітня 2000 року, від 19 січня 2004 року (а.с. 51,52).

17 квітня 2000 року, між ТОВ «Київська макаронна фабрика», в особі президента ОСОБА_9, та ОСОБА_4 укладено договір № 6 на видачу довгострокової позики, відповідно до умов якого товариство надало, а ОСОБА_4 отримала позику на придбання квартири у вигляді платіжної вимоги в сумі 11 000,00 грн. Згідно п. 4 договору, при непередбачуваних обставинах погашення позики здійснює поручитель ОСОБА_1, який прийняв на себе зобов'язання за договором (а.с. 53-54). Крім цього, ОСОБА_4 підписала 17 квітня 2000 року термінове зобов'язання, за умовами якого остання зобов'язалася отриману нею суму в розмірі 11 000,00 грн. виплачувати ТОВ «Київська макаронна фабрика» частинами по 92 грн. з 04 квітня 2000 року по 01 квітня 2011 рік (а.с. 55).

Згідно довідки № 33-ст від 24 жовтня 2003 року, виданої Головним управління житлового забезпечення Державної госпрозрахункової організації, всі фінансові зобов'язання згідно п.п. 2, 3.1, 3.3 угоди № 33-ст від 11 лютого 2000 року виконані повністю (а.с. 59).

Згідно свідоцтва про право власності від 26 січня 2004 року, квартира АДРЕСА_1, на основі наказу Головного управління житлового забезпечення від 23 січня 2004 року за № 114-С/КІ, належить ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в рівних частинах на праві приватної власності.

15 грудня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування частини квартири за умовами якого дарувальник подарував своїй матері ОСОБА_4, а остання прийняла у дар ? частини квартири АДРЕСА_1, яка належить дарувальнику на праві спільної приватної власності (а.с. 62).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.ст. 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

В судовому засіданні представник відповідача визнала позов в частині визнання за ОСОБА_1О та ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - в розмірі ? частини вказаного майна за кожним з них.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню, а саме визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 за кожним.

В порядку ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 846,59 грн. судового збору та підлягає поверненню з державного бюджету України 50% судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви ОСОБА_1 в розмірі 1 846,59 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 6, 60, 61, 63, 65, 69, 70 СК України, ст.ст. ст. ст. 10, 12, 13, 76-80, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1846 грн. 59 коп. судового збору.

Повернути з державного бюджету України 50 відсотків судового збору сплаченого при подачі позовної заяви в розмірі 1846 грн. 59 коп. на користь ОСОБА_1 відповідно до квитанції № 0.0.923474799.1. від 21.12.2017 року на р/р 6005, МФО 820019, код отримувача 38012871, банк отримувача ГУ ДКСУ у м. Києві.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 19 грудня 2018 року.

Суддя Н.О.Яровенко