АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року

м. Харків

Справа № 643/2033/17

Провадження № 22-ц/790/2099/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Коваленко І.П.,

суддів Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

при секретарі Дмитренко А.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод шляхом позбавлення права користування жилим приміщенням та виселенняза апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 січня 2018 року (в складі судді Короткого І.П.),

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод шляхом позбавлення права користування жилим приміщенням та виселення, в якому просив суд усунути перешкоди у здійсненні користування та розпорядження квартирою шляхом позбавлення права користування жилим приміщенням та виселення відповідачів та їх малолітніх дітей з вказаної квартири.

В обґрунтування позову посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі разом з позивачем зареєстровані та проживають треті особи, відповідач ОСОБА_2 та малолітні діти відповідачів ОСОБА_6, 29.08.2016 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім того, в квартирі проживає, але не зареєстрована відповідач ОСОБА_3 Позивач зазначав, що відповідачі чинять перешкоду йому у користуванні та розпорядженні квартирою, а саме, захаращують квартиру, чинять конфлікти з ним, не погоджуються на продаж квартири.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що всі обставини справи зазначені у позові.

Відповідачі проти позову заперечували та у письмових запереченнях зазначали, що постійно проживають у вказаній квартирі, солідарно сплачують комунальні платежі та не створюють конфліктних ситуацій, а тому просили в задоволенні позову відмовити.

Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проти задоволення позову не заперечували.

Представник Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у письмових запереченнях просив в задоволенні позову відмовити, оскільки його задоволення може призвести до порушення прав малолітніх дітей.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, в яких, з посиланнями на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянти вказують, що суд першої інстанції позбавив ОСОБА_1права користування та розпорядження належної йому квартири на праві власності, неповно дослідив обставини справи, які мають значення для розгляду справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів суду, тих обставин, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, тому підстави для задоволення позову відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі разом з позивачем та ОСОБА_5 зареєстровані та проживають відповідач ОСОБА_2 та малолітні діти відповідачів ОСОБА_6, 29.08.2016 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім того, в квартирі проживає, але не зареєстрована відповідач ОСОБА_3

Ці обставини підтверджуються довідкою КП «Жилкомсервіс» від 27.09.2016 року, договором купівлі-продажу квартири від 20.10.1993 року.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

З матеріалів справи вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та малолітні діти відповідачів ОСОБА_6, 29.08.2016 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім того, в квартирі проживає, але не зареєстрована відповідач ОСОБА_3

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 116 ЖК України передбачено: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року надано роз'яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі статті 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб'єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Матеріали справи не місять доказів того, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Позивачем на підтвердження своїх вимог надано суду лист Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав від 12.09.2016 року, довідку КП «Харківводоканал» від 15.03.2017 року, довідку управління освіти від 15.03.2017 року, характеристику на позивача, виписки про хвороби позивача та його дружини, свідоцтво про розірвання шлюбу, заяву позивача до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, фотографії квартири, квитанції про сплату за комунальні послуги.

Оцінюючи ці докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, ці доказі не містять в собі інформації про те, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Відповідачами надані докази, а саме, товарні чеки, фотографії квартири, квитанції про сплату за комунальні послуги, розписка від 21.09.2017 року, які спростовують доводи позивача та свідчать про заходи відповідачів щодо утримання вказаної квартири та дбання про порядок у ній.

Посилання апелянтів на те, що відповідачі вчиняють сварки обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів, оскільки із відповіді Московського відділу поліції Головного управління національної поліції в Харківській області від 09.03.2017 року вбачається, що відносно ОСОБА_1 позивача по справі складено протокол про адміністративне правопорушення за ознаками ст..173-2 КУпАП, за скоєння насильства в сімї .(а.с.210). Постановою Московського районного суду м.Харкова від 20.06.2017 року провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 173-2 КУпАП закрито в звязку із спливом строків накладання адміністративного стягнення. (а.с.205).

Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення права користування жилим приміщенням та виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 08 червня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

ОСОБА_9