КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 22-1610 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Лазаренко В.В.

Унікальний №760/7770/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 було повернуто позивачу для подачі до належного суду.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1, 10 вересня 2018 року подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість, неправильне застосування норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати.

В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що висновки суду щодо необхідності подання позову за правилами виключної підсудності - за місцезнаходженням майна є безпідставними.

Заявлені апелянтом позовні вимоги пов'язані зі стягненням грошових коштів, а спору з приводу нерухомого майна виходячи зі змісту позовної заяви не вбачається. Апелянт не оспорював дійсність попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку.

Наполягав на відсутності підстав застосування до спірних правовідносин положень ст.114 ЦПК України, а розгляд даної справи повинен здійснюватися за правилами загальної підсудності за місцем проживання відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 28 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. (а.с.1-3)

Зі змісту позовної заяви вбачається, що маючи намір придбати житловий будинок для постійного проживання 14 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в особі уповноваженого представника ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1.

За умовами укладеного попереднього договору позивач передав, а відповідач через свого представника прийняла авансовий платіж в розмірі 2 291 723,00 грн., що є еквівалентом 100 000,00 доларів США.

Повна оплата вартості житлового будинку та укладення договору купівлі-продажу мала бути здійснена сторонами не пізніше 25 грудня 2015 року.

Внаслідок ухилення відповідача він належного виконання умов попереднього договору як по поверненню сплаченого авансу, так і по укладенню кінцевого договору купівлі-продажу житлового будинку, позивач був змушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Повертаючи позовну заяву для подання до належного суду суд першої інстанції виходив з того, що позов виник з приводу нерухомого майна вказаного в попередньому договорі купівлі-продажу, а тому підстави для розгляду справи за правилами загальної підсудності відсутні. Наголошував на необхідності звернення позивача до суду за місцезнаходженням нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам процесуального законодавства та наявним в матеріалах справи доказам, з огляду на наступне.

Так, відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Тлумачення ч. 1 ст. 114 ЦПК (в редакції, чинній на момент пред'явлення позову) свідчить, що правила виключної підсудності застосовуються до будь-яких позовів: пов'язаних з правом особи на нерухоме майно (виникненням, зміною, припиненням); про недійсність договорів щодо такого майна та застосування наслідків недійсності договору; з приводу невиконання умов договору, предметом якого є нерухоме майно; про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (якщо в складі спадщини є нерухоме майно).

За загальним правилом, визначеним ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 1 ст. 30 ЦПК України встановлено, що позови, які виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 41, 42 постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» надав судам роз'яснення, де зазначив, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (ч. 1 ст. 30 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов'язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об'єктом якого є нерухоме майно тощо.

Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Для позовів з приводу невиконання стороною договору, об'єктом якого є нерухоме майно, в тому числі повернення сплаченого авансу встановлюється виключна підсудність. В даному випадку, спір виник з приводу попереднього договору пов'язаного з житловим будинком, який знаходиться в с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність розгляду заявленого спору за правилами не загальної, а виключної підсудності.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А.Пікуль