Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 301/417/16-ц

провадження № 61-6793св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Іршавська міська рада,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18 травня 2016 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Ігнатюка Б. Ю., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Іршавської міської ради про визнання протиправним рішення та визнання недійсним договору на право тимчасового користування земельною ділянкою, посилаючись на те, що на початку серпня 2015 року він отримав ухвалу Іршавського районного суду Закарпатської області від 24 липня 2015 року про відкриття провадження та призначення до розгляду справи № 301/1340/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 треті особи: Головне управління Держземагенства у Закарпатській області, Іршавська міська рада, Реєстраційна служба Іршавського РУЮ, про визнання недійсним наказів, скасування свідоцтва та його реєстрації, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. З позовної заяви йому стало відомо, що рішенням Виконавчого комітету Іршавської міської ради народних депутатів від 25 травня 1995 року № 65 ОСОБА_5 було надано у тимчасове користування земельну ділянку площею 0,22 га строком на 2 роки для розміщення пасіки із земель запасу. На підставі даного рішення укладено договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди). Вказаний договір зареєстровано у книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 11 вересня 1995 року за № 17. Рішенням Виконавчого комітету Іршавської міської ради від 26 січня 2000 року № 12 продовжено строк користування земельною ділянкою. На підставі вказаного рішення було укладено договір на право тимчасового користування землею від 26 січня (21 березня) 2000 року, зареєстрований у книзі записів договорів на право тимчасового користування землею за № 60. Вказане рішення та укладений на підставі нього договір на право тимчасового користування землею є протиправними і такими, що прийняті всупереч чинному законодавству, оскільки договір припинив свою дію 11 вересня 1997 року. Підтвердженням цього є відсутність відповідних рішень сесії Іршавської міської ради про продовження терміну дії договору оренди та відповідні скріплені печаткою Іршавської міської ради записи про продовження терміну дії договору на самому договорі на право тимчасового користування землею від 25 травня 1995 року. При цьому ні в рішенні Виконавчого комітету Іршавської міської ради, ні в договорі на право тимчасового користування землею від 25 травня 1995 року не вказано про те, що передана в користування земельна ділянка знаходиться в урочищі «Ставліш». На час прийняття оспорюваного рішення ОСОБА_5 припинив користування земельною ділянкою у зв'язку із закінченням строку дії договору, на який йому її було надано. Укладаючи договір на право тимчасового користування землею, Виконавчий комітет перевищив надані йому повноваження на передачу спірної земельної ділянки, оскільки такі повноваження відповідно до положень статті 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) належали обласній раді. Оспорюване рішення було прийнято Виконавчим комітетом Іршавської міської ради, а не на пленарному засіданні сесії цієї ради. Крім того, на договорі відсутня печатка реєструючого органу та підпис уповноваженої на це особи із зазначення дати реєстрації. Отже, договір оренди землі є незаконним, оскільки він не посвідчений нотаріально та не проведено його державну реєстрацію. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати недійсним рішення Виконавчого комітету Іршавської міської ради від 26 січня 2000 року № 12, визнати недійсним договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 26 січня (21 березня) 2000 року, зареєстрований у книзі записів договорів на право тимчасового користування землею за № 60, з часу його укладення.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 29 березня 2016 року у складі судді Марковича І. І. позов задоволено. Визнано недійсним рішення Виконавчого комітету Іршавської міської ради від 26 січня 2000 року № 12 «Про продовження строку користування земельною ділянкою». Визнано недійсним договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 26 січня (21 березня) 2000 року, зареєстрований у книзі записів договорів на право тимчасового користування землею за № 60, прийнятий на підставі рішення Виконавчого комітету Іршавської міської ради від 26 січня 2000 року № 12, з моменту укладення.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що оспорюваний договір зареєстрований у книзі реєстрації договорів оренди, однак указана книга відсутня, тому неможливо встановити дату укладення та підписання оскаржуваного договору, оскільки в рядку «цей договір укладено» спочатку зазначено одну дату, а саме 21 березня 2000 року, а потім виправлено на 26 січня 2000 року. Підписання договору в день проведення засідання виконавчого комітету є технічно неможливими, оскільки саме рішення ще не могло бути виготовлене. На оспорюваному договорі відсутня печатка реєструючого органу та підпис уповноваженої на це особи із зазначенням дати реєстрації. Вказаний договір є нечинним, оскільки не проведено його державну реєстрацію та не посвідчено його нотаріально. Виконавчим комітетом Іршавської міської ради було перевищено надані чинним законодавством повноваження.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18 травня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та Іршавської міської ради задоволено. Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 29 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Іршавської міської ради 606 грн 33 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним рішення виконавчого комітету та договору оренди землі, позивач не довів факту порушення його прав у зв'язку з орендою ОСОБА_5 земельної ділянки, розташованої в урочищі «Ставліш» станом на час виникнення спірних правовідносин.

У липні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18 травня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що строк дії договору оренди землі, укладений між ОСОБА_5 та Іршавською міською радою на підставі рішення Виконавчого комітету Іршавської міської ради від 25 травня 1995 року № 65, не поновлений. Будь-які рішення з цього приводу ні Іршавська міська рада, ні її виконавчий комітет не приймали. Спірний договір є нечинним, оскільки нотаріально не посвідчений. На спірній земельній ділянці відсутні багаторічні насадження. Повноваження щодо передачі цієї ділянки у власність чи користування не входили до компетенції виконавчого комітету, а належали до виключної компетенції сесії міської ради. У договорі оренди відсутні його істотні умови, а саме орендна плата (розмір, індексація, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду), що є підставою для визнання договору недійсним. Апеляційним судом не взято до уваги рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 22 квітня 2016 року у справі № 301/1340/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Управління Держгеокадастру в Іршавському районі Закарпатської області, треті особи: Іршавська міська рада, Реєстраційна служба Іршавського районного управління юстиції, приватний нотаріус Рацин В. І., про визнання недійсними наказів, скасування свідоцтв та їх реєстрації, визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації земельних ділянок, повернення земельних ділянок, яким підтверджено, що рішення Іршавської міської ради від 26 січня 2000 року № 12 та договір на право тимчасового користування земельною ділянкою були прийняті з порушенням норм земельного законодавства. Вказане судове рішення має преюдиційне значення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із Іршавського районного суду Закарпатської області.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив її відхилити, посилаючись на те, що на час розгляду справи позивач не був ні власником, ні землекористувачем спірної земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні на підставі договору оренди від 26 січня 2000 року. Згідно із свідоцтвом про право власності на земельну ділянку від 21 березня 2014 року ОСОБА_4 отримав ділянку площею 0,06 га в урочищі «Ставліш», а в подальшому 10 листопада 2014 року подарував її ОСОБА_9 Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 не довів, чим саме та яке його право порушено. Виконавчим комітетом Іршавської міської ради правомірно прийнято рішення про передачу йому в оренду спірної земельної ділянки, оскільки на час прийняття оспорюваного рішення урочище «Ставліш» перебувало у межах населеного пункту Іршава.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 лютого 2018 року справу № 301/417/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Іршавської міської ради народних депутатів від 25 травня 1995 року № 65 ОСОБА_5 було надано в тимчасове користування строком на два роки земельну ділянку площею 0,22 га на умовах оренди для розміщення пасіки.

25 травня 1995 року на підставі вказаного рішення між ОСОБА_5 та Іршавською міською радою було укладено договір на право тимчасового користування землею, зареєстрований у книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 11 вересня 1995 року за № 17.

Рішенням Виконавчого комітету Іршавської міської ради від 26 січня 2000 року № 12 прийнято рішення про продовження строку користування земельною ділянкою.

На підставі вказаного рішення 26 січня (21 березня) 2000 року між ОСОБА_5 та Іршавською міською радою було укладено договір на право тимчасового користування землею, згідно з яким ОСОБА_5 було надано у тимчасове користування в урочищі «Ставліш» земельну ділянку площею 0,22 га на умовах довгострокового користування строком на 25 років для розміщення пасіки. Договір зареєстровано у книзі записів договорів на право тимчасового користування землею за № 60.

Відповідно до пункту г) частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною п'ятою статті 158 ЗК України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Частиною першою статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, тягар доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 10 ЦПК України 2004 року.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів належності йому на праві користування або на праві власності земельної ділянки, якою користується ОСОБА_5 на підставі договору на право тимчасового користування землею від 26 січня (21 березня) 2000 року.

Разом з тим апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 було надано у власність земельну ділянку площею 0,06 га в урочищі «Ставліш» на території Іршавської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності на земельну ділянку від 21 березня 2014 року.

10 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 було укладено договір дарування вищевказаної земельної ділянки площею 0,06 га, за умовами якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_9 прийняв у дар вищевказану земельну ділянку, що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року).

З огляду на викладене, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту порушення його прав прийнятим Виконавчим комітетом Іршавської міської ради рішенням та укладеним між відповідачами договором на право тимчасового користування землею.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-214, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 22 квітня 2016 року у справі № 301/1340/15-ц, яке має преюдиційне значення, встановлено факт порушення норм земельного законодавства під час прийняття оспорюваного рішення та укладення договору на право тимчасового користування земельною ділянкою, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Управління Держгеокадастру в Іршавському районі Закарпатської області, треті особи: Іршавська міська рада, Реєстраційна служба Іршавського районного управління юстиції, приватний нотаріус Рацин В.І., в якому посилався на те, що право користування земельною ділянкою площею 0,22 га в урочищі «Ставліш» на території Іршавської міської ради на час відведення земельних ділянок та їх передачі у власність відповідачам у нього не припинилося, а земельна ділянка не вилучалася, у зв'язку з чим просив визнати недійсними накази, скасувати рішення про державну реєстрацію спірних земельних ділянок та свідоцтва про право власності на земельні ділянки відповідачів, скасувати реєстрацію на ім'я відповідачів спірних земельних ділянок в базі даних державного земельного кадастру.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 08 лютого 2016 року вказаний позов було задоволено з тих підстав, що рішення Виконавчого комітету Іршавської міської ради від 26 січня 2000 року № 12 «Про продовження строку на користування земельною ділянкою», на підставі якого ОСОБА_5 уклав з Іршавською міською радою договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) площею 0,22 га строком на 25 років для розміщення пасіки, є чинним і не скасовано. Оспорювані позивачем накази та видані відповідачем на їх підставі свідоцтва про право власності на земельні ділянки порушують права позивача, оскільки при проведенні землевпорядних робіт щодо відновлення меж земельної ділянки згідно з договором оренди було виявлено накладення земельної ділянки позивача на земельні ділянки відповідачів площею 0,1039 га.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 22 квітня 2016 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки позивач не набув у встановленому законом порядку права користування спірною земельною ділянкою, договір на право користування землею, укладений між позивачем та Іршавською міською радою 26 січня 2000 року в порушення вимог статті 125 ЗК України, не містить дати державної реєстрації та не засвідчений гербовою печаткою. Крім того, рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 29 березня 2016 року, яким договір на право користування спірною земельною ділянкою та рішення, на підставі якого його було укладено, визнано судом недійсними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року касаційні скарги ОСОБА_5 та Іршавської міської ради задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 22 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення касаційного суду мотивоване тим, що в порушення вимог статті 11 ЦПК України 2004 року апеляційний суд за відсутності зустрічних позовних вимог вийшов за межі позовних вимог та фактично вирішив питання щодо підстав набуття позивачем права користування спірною земельною ділянкою, належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Як на підставу відмови в задоволенні позову суд послався на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 29 березня 2016 року, яким договір на право користування спірною земельною ділянкою та рішення, на підставі якого його було укладено, визнано судом недійсними. Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що при новому розгляді апеляційному суду необхідно звернути увагу на те, що рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 29 березня 2016 року скасовано рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18 травня 2016 року, тому не має преюдиційного значення для вирішення справи.

З огляду на викладене рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 22 квітня 2016 року, яким було встановлено факт порушення норм земельного законодавства під час прийняття оспорюваного рішення та укладення договору на право тимчасового користування земельною ділянкою, не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи, оскільки скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не дав оцінки всім аргументам заявника (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року), є неспроможними, оскільки оскаржуване судове рішення достатньо мотивоване, на всі суттєві аргументи сторін дано обґрунтовану відповідь, що є виконанням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням як вищезгаданого рішення ЄСПЛ, так і рішень цього ж суду у справі «Трофимчук проти України» від 28 січня 2011 року, «Гарсія Руїз проти Іспанії» від 21 січня 1999 року. Також судом враховано Висновок № 11 (2008 рік) Консультативної ради Європейських суддів (пункти 34-35) про якість судового рішення в контексті його вмотивування.

Згідно з частиною третьою статті 401, частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов