ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Херсон

справа № 653/2145/18

провадження № 22-ц/819/516/18

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарКутузова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Генічеського районного суду Херсонської області у складі судді Крапівіної О.П. від 16 жовтня 2018 року в справі за клопотанням ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, заінтересовані особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню,

встановив:

У липні 2018 року ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, звернулась до суду із клопотанням про визнання на території України рішення іноземного суду та просила визнати на території України ухвалу Симоновського районного суду м.Москви Російської Федерації по справі № 2-2299/17 від 17.05.2017 року з урахуванням виправлених ухвалою цього ж суду від 14.05.2018 року описок, якою за нею визнано право власності на нерухоме майно, що знаходиться на території України за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2018 року клопотання на підставі частини 4 статті 466 ЦПК України залишено без розгляду та повернуто заявнику разом із доданими до нього документами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на те, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а висновки суду як щодо відсутності підстав для визнання на території України ухвали іноземного суду про визнання права власності на розташоване на цій же території нерухоме майно, так і щодо залишення клопотання без розгляду у зв'язку із неоформленням долучених до клопотання іноземних офіційних документів відповідно до вимог, встановлених главою 1 розділу ІХ ЦПК України, якою регулюється питання визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню, не відповідає положенням статті 51 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах щодо визнання і виконання кожною із сторін Конвенції винесених на території інших договірних сторін рішень, в тому числі затверджених у цивільних і сімейних справах мирових угод, а також положенням статті 13 цієї ж Конвенції, якою визначено спрощену формальну процедуру легалізації іноземних офіційних документів.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвала суду про залишення клопотання ОСОБА_5 без розгляду мотивована тим, що заявником порушено питання про визнання на території України судового рішення, ухваленого судом Російської Федерації щодо нерухомого майна, яке знаходиться на території України та яке (судове рішення) оформлено без врахування положень статті 3 Конвенції, що скасовує легалізацію іноземних офіційних документів, до якої приєдналася Україна, стосовно проставлення компетентним органом держави, в якій документ був складений, апостиля для посвідчення автентичності підпису на судових рішеннях, якості, в якій виступала особа, що підписала судові рішення, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплені судові рішення.

Із надісланих до апеляційного суду матеріалів справи та наданих представниками заявника документів, що долучалися до клопотання, але були повернуті судом першої інстанції разом з ухвалою про залишення клопотання без розгляду, вбачається, що ОСОБА_5, громадянка Російської Федерації, звернулася до суду із клопотанням про визнання в Україні ухвал Сімоновського районного суду міста Москви, Російська Федерація, постановлених 17 травня 2017 року та 14 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_8 про поділ спільно нажитого майна, якими затверджено мирову угоду щодо поділу майна, серед якого значиться нерухоме майно, розташоване в Україні, а саме за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Згідно зі статтею 472 ЦПК України клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи:

1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання;

2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні;

3) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.

ОСОБА_5 надала суду усі перелічені в статті 472 ЦПК України документи, однак суд вважає їх неналежно оформленими з тих підстав, що на ухвалах іноземного суду, а також на документі про те, що ці ухвали набрали законної сили відсутній апостиль.

Визнання в Україні рішень, ухвалених судами Російської Федерації у цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди у таких справах, передбачено Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, яка ратифікована Законом України №240/94-ВР від 10.11.1994року.

Статтею 13 зазначеного вище міжнародного договору передбачено, що документи, що на території однієї із Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах її компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення.

Документи, що на території однієї із Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Отже, за домовленістю держав-учасників Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, згода на обов'язковість якої надана Верховною Радою України, спеціальне посвідчення офіційних документів (апостиль), до яких належать, в тому числі документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, не вимагається.

Наведені вище положення норм міжнародного права не суперечать положенням Закону України «Про приєднання до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10.01.2002 року №2933-ІІІ та положенням самої Конвенції, до якої приєдналися як Україна, так і Росія, за якими хоча і передбачена єдина формальна процедура, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ,- проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений, однак дотримання цієї формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угодо між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про необхідність дотримання у спірних правовідносинах спеціальної процедури для легалізації в Україні судових рішень, постановлених судами Російської Федерації, є помилковим.

За межі вимог частини другої статті 472 ЦПК України виходить і висновок суду про те, що заявнику необхідно надати документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше), чи воно виконано і в якій частині або зазначити в якій частині слід визнати в Україні рішення іноземного суду, оскільки такий документ не входить до переліку документів, які додаються до клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню та не має правового значення для вирішення порушеного ОСОБА_5 питання.

Передчасними колегія суддів вважає міркування суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про міжнародне право» в частині визначення права держави, що регулює право власності та інші речові права, оскільки висновки з цього приводу можуть бути зроблені судом лише в процесі розгляду клопотання по суті, а не на стадії його прийняття до розгляду.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених нормами процесуального права, зроблений судом без врахування наведених вище норм матеріального і процесуального права, а тому постановлена ним ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, як це передбачено пунктом четвертим частини першої статті 379 ЦПК України.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судом апеляційної інстанції в процесі перегляду справи в апеляційному порядку за клопотанням представників заявника долучено до матеріалів справи додані до клопотання документи, в тому числі засвідчені в установленому порядку копії ухвал Сімоновського районного суду міста Москви, Російської Федерації, про визнання яких порушується клопотання.

На підставі викладеного, керуючись статтями 374, 379 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Генічеського районного суду Херсонської області від 16 жовтня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий підпис Л.В. Пузанова

Судді: підпис І.В. Склярська

підпис Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року

Суддя підпис Л.В. Пузанова

Згідно з оригіналом:

Копія постанови оформлена 21 грудня 2018 року

Постанова набрала законної сили 18 грудня 2018 року

Суддя Л.В. Пузанова

Секретар судового засідання А.В. Кутузова