Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 466/8648/15-ц

провадження № 61-4807св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року у складі судді Білінської Г. Б. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 04 вересня 2012 року ОСОБА_4 уклала з ним договір позики на суму 39 297,88 грн, які зобов'язувалась повернути до 01 травня 2013 року, про що надала власноручно написану розписку.

Після закінчення строку повернення боргу, зазначеного в розписці, відповідач кошти не повернула, тому він змушений звертатись до суду за захистом своїх прав.

Просив суд стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 69 643,54 грн та 3 % річних у сумі 2 777,77 грн.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Зустрічний позов мотивований тим, що 14 листопада 2011 року стосовно її сина ОСОБА_5 було порушено кримінальну справу за частиною першою статті 191 КК України.

ОСОБА_5 офіційно працював у приватного підприємця ОСОБА_6, а фактично працював у її знайомого ОСОБА_3

Потерпілою у цій кримінальній справі була приватний підприємець ОСОБА_6, кошти якої привласнив ОСОБА_5

До розгляду кримінальної справи судом частина викраденої суми була повернена ОСОБА_6, неповерненою залишалась сума 39 297,88 грн.

ОСОБА_4 неодноразово просила ОСОБА_3 вмовити ОСОБА_6 відмовитись від обвинувачення щодо її сина та не позбавляти його волі.

Умовою для відмови від обвинувачення було повернення суми боргу, у зв'язку з чим ОСОБА_4 надала ОСОБА_3 розписку нібито про її борг перед ним на вказану суму. Ця розписка мала бути гарантією повернення боргу її сином ОСОБА_5

Вироком суду задоволено цивільний позов і стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 39 297,88 грн боргу.

У зв'язку з тим що у порядку виконання вироку в цій частині відкрито виконавче провадження, ОСОБА_4 вважає, що договір позики у формі розписки, наданої нею 04 вересня 2012 року, слід визнати недійсним, оскільки такий укладався під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах. На даний час вона одну і ту ж суму повинна сплатити і за виконавчим провадженням, і за цією розпискою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов задоволено.

Визнано недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 04 вересня 2012 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що складена 04 вересня 2012 року розписка не підтверджує передання ОСОБА_3 грошової суми ОСОБА_4 в розмірі 39 297,88 грн, докази передання ОСОБА_3 грошових коштів відсутні, що свідчить про безгрошовість розписки.

Кошти, які зазначались у складеній ОСОБА_4 розписці, як встановлено судом, не були боргом відповідача перед позивачем, а фактично є сумою боргу, яку син відповідача ОСОБА_5 повинен був сплатити ОСОБА_6, і дублювали цивільний позов, заявлений останньою у кримінальній справі.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 07 листопада 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року в частині задоволення зустрічного позову скасовано, ухвалено в цій частині нові рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

У решті рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відсутність доказів передання ОСОБА_3 та отримання ОСОБА_4 у позику грошової суми у розмірі 39 297,88 грн згідно з розпискою, датованою 04 вересня 2012 року, підписаною ОСОБА_4, свідчить про безгрошовість цієї розписки. Безгрошовість оспорюваного договору свідчить про його неукладення, а тому не підлягали задоволенню позовні вимоги про визнання недійсним цього договору, оскільки неукладений договір не підлягає визнанню недійсним.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду першої інстанції, скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні первісного позову та змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні зустрічного позову, ухвалити нове рішення про задоволення свого позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що розписка є підтвердженням факту передання коштів та містить строк виконання зобов'язання з повернення боргу до 01 травня 2013 року, а суди не встановили справжню природу укладеного між сторонами договору.

30 січня 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи, що судові рішення є законними і обґрунтованими, висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, підстав для їх скасування немає.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Суд установив, що із розписки, датованої 04 вересня 2013 року (фактична дата видачі розписки 04 вересня 2012 року), вбачається, що ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 39 297,88 грн, які зобов'язалась повернути до 01 травня 2013 року.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2012 року частково задоволено цивільний позов ОСОБА_6 і стягнуто із сина ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на її користь 39 297,88 грн на відшкодування майнової шкоди.

Суди встановили, що із матеріалів кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_5 за частиною першою статті 191 КК України відомо, що вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2012 року ОСОБА_5 засуджений за частиною першою статті 191 КК України за те, що, перебуваючи на посаді торгового представника ПП ОСОБА_6 та будучи матеріально відповідальною особою, привласнив кошти, які були йому ввірені. Цивільний позивач ОСОБА_6 у кримінальній справі заявила цивільний позов на суму 39 277,88 грн, яка не була повернута ОСОБА_5 до порушення кримінальної справи. У судовому засіданні 04 вересня 2012 року, як відомо із протоколу судового засідання, представник потерпілої ОСОБА_6 підтримала позовні вимоги на вказану суму та просила суд суворо не карати та не позбавляти підсудного ОСОБА_5 волі. Перед останнім словом підсудного була оголошена перерва до 06 вересня 2012 року та 06 вересня 2012 року оголошено вирок.

25 вересня 2012 року виконавчі листи в частині стягнення шкоди направлені до державної виконавчої служби для виконання.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким також погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з приводу обставин написання розписки та фактичного передання грошових коштів, перевіривши в достатньому обсязі пояснення ОСОБА_3 про те, що він передавав грошові кошти ОСОБА_4 для відшкодування майнової шкоди, завданої потерпілій від злочину з метою пом'якшення покарання сина ОСОБА_4 - ОСОБА_5, заперечення ОСОБА_4 щодо отримання від ОСОБА_3 в борг для своїх потреб грошових коштів, та з огляду на наявність кримінальної справи стосовно сина позивача та вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2012 року, виходили з недоведеності передання ОСОБА_3 39 297,88 грн у позику ОСОБА_4 Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що розписка не містить істотної умови про передання ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_4 у розмірі 39 297,88 грн, у ній не зазначено, коли грошові кошти у такій сумі були передані ОСОБА_3 ОСОБА_4 За умовами розписки ОСОБА_4 зобов'язалась лише сплатити ОСОБА_3 позичені грошові кошти.

Зазначені висновки судів попередніх інстанцій є необґрунтованими та свідчать про неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статей 1046-1048 ЦК України.

Так, статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Крім того, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а факт передачі коштів не може грунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (частина друга статті 58, стаття 59 ЦПК України 2004 року).

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій не врахували, що вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2012 року стягнуто суму 39 297,88 грн майнової шкоди з сина ОСОБА_4 - ОСОБА_5, а не з ОСОБА_4

Крім того, суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, а надана позивачем розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки з неї вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її повернення, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню борг з урахуванням індексу інфляції в розмірі 69 643,54 грн, а також 3 % річних за період прострочення 860 днів (з 01 травня 2013 року до 09 жовтня 2015 року) в розмірі 2 777,77 грн, а всього 72 421,31 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки кошти в сумі 39 297,88 грн не передавалися, а договір позики є безгрошовим, то з урахуванням статті 1046 ЦК України, такий договір не був укладений, а тому зазначений договір не може бути визнаний недійсним.

Зазначений висновок суду апеляційної інстанції є помилковим і свідчить про неправильне застосування норм матеріального права з таких підстав.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частинами другою - п'ятою статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно з частинами другою та третьою статті 212 ЦПК України 2004 року жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналогічні положення викладено у частині другій статті 89 ЦПК України.

Факт підписання договору позики (розписки) від 04 вересня 2012 року саме ОСОБА_4, а також їх власноручне написання сторонами не оспорюється, а тому відповідно до статті 61 ЦПК 2004 року не потребує доказування.

Зі змісту розписки, підписаної ОСОБА_4 04 вересня 2012 року, відомо, що обов'язок з повернення боргу у сумі 39 297,88 грн покладається саме на позичальника ОСОБА_4

Суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував, дійшов помилкового висновку про безгрошовість правочину та про його неукладеність, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права. Інших обставин на підтвердження недійсності правочину, передбачених нормами ЦК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому судові рішення підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та відмову у позові ОСОБА_4

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням вимог частини тринадцятої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, та у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, судові витрати, понесені ОСОБА_3 у суді першої інстанції у сумі 724,22 грн, у суді апеляційної інстанції у сумі 1 402,96 грн та у суді касаційної інстанції у сумі 1 530,55 грн, підлягають стягненню з ОСОБА_4

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 72 421,31 грн.

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 3 657,73 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик