Провадження № 22-ц/812/277/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 грудня 2018 року м. Миколаїв

Справа № 487/1563/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

секретар судового засідання: Гавор В.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 3 вересня 2018 року під головуванням судді Притуляк І.О. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено 10 вересня 2018 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до Державного підприємства (далі - ДП) «Миколаївське лісове господарство» про збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя та зобовязання вчинити певні дії щодо перерахунку,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ДП «Миколаївське лісове господарство» про збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя та зобовязання вчинити певні дії щодо перерахунку.

Позивачка зазначала, що 25 жовтня 1987 року з вини працівника Миколаївського лісгоспу було скоєно дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої вона отримала тяжкі тілесні ушкодження та з 1 квітня 1989 року їй встановлена інвалідність 2 групи з втратою 80 % професійної працездатності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 1989 року стягнуто з Миколаївського лісгоспу на її користь втрачений заробіток та призначено щомісячну компенсацію в рахунок відшкодування шкоди у розмірі 34,74 рублів.

Рішенням того ж суду від 13 листопада 1997 року переглянуто розмір відшкодування шкоди та встановлено щомісячну виплату в розмірі 53,40 грн. до наступної зміни розміру заробітної плати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 липня 2012 року зобовязано відповідача, починаючи з 1 квітня 2012 року та у подальшому, здійснювати нарахування наростаючим підсумком і виплату індексацію відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя, в розмірі 53,40 грн., встановленого рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 1997 року.

Між тим, відповідач не здійснював перерахунок розміру щомісячних платежів на користь позивача, з урахуванням зміни розміру мінімальної заробітної плати.

Посилаючись на викладене та на те, що в Україні значно підвищилась вартість життя та неодноразово збільшувався розмір мінімальної заробітної плати, позивачка просила суд зобовязати ДП «Миколаївське лісове господарство» провести їй перерахунок між розміром фактично виплаченого щомісячного відшкодування шкоди завданої ушкодження здоровя та розміром мінімальної заробітної плати за відповідний період, починаючи з 13 листопада 1997 року по 28 березня 2018 року; стягнути з відповідача на її користь різницю між розміром фактично виплаченого щомісячного відшкодування шкоди завданої ушкодженням здоровя та розміром мінімальної заробітної плати за відповідний період, починаючи з 13 листопада 1997 року по 28 березня 2018 року; стягнути з відповідача на її користь відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя, починаючи з 28 березня 2018 року у розмірі встановленої мінімальної заробітної плати щомісячно і безстроково.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 3 вересня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що підстави для застосування до правовідносин положень частини 2 статті 1208 ЦК України відсутні, оскільки вперше розмір відшкодування позивачці було призначено не з мінімальної заробітної плати.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, таким, що порушує її законні права та інтереси, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач зобовязаний здійснити перерахунок раніше визначеного розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя або каліцтвом виходячи з підвищення мінімальної заробітної плати.

На вказану апеляційну скаргу відповідачем ДП «Миколаївське лісове господарство» подано відзив, в якому підприємство заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що вперше розмір відшкодування шкоди розраховувався виходячи з середньомісячного заробітку ОСОБА_1, а тому неправомірним буде проводити перерахунок виходячи з мінімальної заробітної плати.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 25 жовтня 1987 року в м. Миколаєві на перехресті вул. Космонавтів та пр. Миру з вини водія належного Миколаївському лісгоспу автомобіля, був скоєний наїзд на ОСОБА_1, в результаті чого їй були нанесені тяжкі тілесні ушкодження і як наслідок з 1 квітня 1989 року їй була встановлена інвалідність 2 групи з втратою 80 % професійної працездатності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 1989 року стягнуто з Миколаївського лісгоспу на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування шкоди і одноразово 536,64 руб., а також щомісячно з 1 лютого по 1 квітня 1989 року по 34, 74 руб. втраченого заробітку.

Рішенням того ж суду від 13 листопада 1997 року стягнуто з Миколаївського лісгоспу на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування шкоди одноразово недоплачених 1160 грн. за період з січня 1996 року по 1 листопада 1997 року та в подальшому щомісячно по 53,40 грн. до наступної зміни заробітної плати.

В подальшому Миколаївський лісгосп реорганізовано в ДП «Миколаївське лісове господарство».

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 липня 2012 року з відповідача на користь позивачки стягнуто індексацію щомісячного розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя, встановленої у розмірі 53,40 грн. рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 1997 року, у сумі 1312,83 грн. за період з 1 лютого 2003 року по 31 березня 2012 року. На ДП «Миколаївське лісове господарство» покладено обовязок, починаючи з 1 квітня 2012 року та в подальшому здійснювати нарахування наростаючим підсумком і виплату ОСОБА_1 індексацію відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя, в розмірі 53,40 грн.

Як вбачається з довідки ДП «Миколаївське лісове господарство» від 21 квітня 2018 року, відповідач з липня 2012 року перераховує позивачці щомісячно 120 грн. 58 коп.

ОСОБА_1 звернулася з вимогою про здійснення перерахунку щомісячного відшкодування шкоди за правилами частини 2 статті 1208 ЦК України, виходячи з підвищення мінімальної заробітної плати.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні таких вимог виходячи з того, що вперше розмір відшкодування позивачці було призначено не з мінімальної заробітної плати, а тому до спірних правовідносин не можуть застосовуватись положень частини 2 статті 1208 ЦК України.

Однак з такими висновками повністю погодитись не можна.

Відповідно до статті 455 ЦК Української РСР 1963 року в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров'я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності.

За статтею 465 цього ж Кодексу відшкодування за шкоду, пов'язану з зменшенням працездатності потерпілого, провадиться щомісячними платежами.

Аналогічні за змістом вимоги щодо обовязку фізичної або юридичної особи, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, передбачені статтею 1195 ЦК України.

Також ЦК України врегульовано питання визначення заробітку (доходу), втраченого внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка працювала за трудовим договором.

Зокрема, за частиною 1 статтею 1197 цього Кодексу розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 1195 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Отже, із системного аналізу статей 1195, 1197 ЦК України вбачається, що мінімальна заробітна плата є найменшою розрахунковою величиною, яка цей час застосовується при розрахунку розміру втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку, що підлягає відшкодуванню.

Між тим, на момент заподіяння позивачці шкоди та визначення розміру відшкодування (1989 рік) законодавством не було передбачено таке поняття як «мінімальна заробітна плата».

Вперше «мінімальна заробітна плата» запроваджена Законом Української РСР «Про підвищення соціальних гарантій для трудящих» № 1280-XII від 3 липня 1991 року. Тлумачення цього поняття було надано Законом України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР.

Отже, при визначені розміру відшкодування шкоди ОСОБА_1Г вперше суд не міг застосувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно частини 1 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права) (частина 9 статті 10 ЦПК України).

Чинним ЦК України передбачена можливість збільшення розміру відшкодування шкоди у зв'язку з підвищенням вартості життя і збільшенням розміру мінімальної заробітної плати.

Так, за частиною 2 статті 1208 цього Кодексу у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду за заявою потерпілого.

Враховуючи, що спірні правовідносини по відшкодуванню шкоди, завданої ушкодженням здоровя позивачці, є триваючими, продовжують існувати після набрання чинності ЦК України, колегія суддів вважає, що до цих правовідносин підлягають застосовуванню положення частини 2 статті 1208 ЦК України, які спрямовані на забезпечення реальності захисту інтересів потерпілого й повноти відшкодування завданої шкоди.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що вимоги позивачки про збільшення розміру відшкодування шкоди, виходячи з мінімальної заробітної плати, яка є найменшою розрахунковою величиною, що застосовується при розрахунку розміру втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва заробітку, відповідає верховенству права, вимогам розумності і справедливості.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено мінімальну заробітну плату з січня 2018 року у розмірі 3723 грн., яка порівняно з 2017 роком, в якому мінімальна заробітна плата становила 3200 грн., підвищена на 523 грн.

У зв'язку із цим враховуючи верховенство права, засади розумності і справедливості, обставини справи, зокрема, ступень втрати позивачкою працездатності 80%, колегія суддів вважає, що вимоги позивачки про збільшення розміру відшкодування шкоди, встановленого рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 1989 року, з урахуванням рішення цього ж суду від 6 липня 2012 року, підлягають частковому задоволенню в розмірі 2978 грн. 40 коп.

Оскільки підставою для збільшення розміру відшкодування є не саме підвищення мінімальної заробітної плати, а заява потерпілого про це, вказаний розмір шкоди підлягає стягненню з відповідача з моменту звернення позивачки з даним позовом, а саме з 28 березня 2018 року, щомісяця, безстроково.

Такий висновок відповідає постанові Верховного Суду від 7 травня 2018 року по справі № 476/72/17.

Водночас, з цих же підстав, та враховуючи, що ОСОБА_1 раніше не зверталась із заявою про збільшення розміру відшкодування шкоди у звязку з підвищенням мінімальної заробітної плати, її вимоги про зобовязання відповідача провести перерахунок між розміром фактично виплаченого щомісячного відшкодування шкоди завданої ушкодження здоровя та розміром мінімальної заробітної плати за відповідний період, починаючи з 13 листопада 1997 року по 28 березня 2018 року, а також стягнення з відповідача на її користь різниці між розміром фактично виплаченого щомісячного відшкодування шкоди завданої ушкодженням здоровя та розміром мінімальної заробітної плати за відповідний період, починаючи з 13 листопада 1997 року по 28 березня 2018 року, задоволенню не підлягають.

За такого, оскільки суд першої інстанції належної уваги на вимоги матеріального права не звернув, рішення підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подачу позовної заяви, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, в тому числі, з урахуванням судових витрат на розгляд справи в суді першої інстанції та апеляційний розгляд, пропорційно до задоволених вимог, в розмірі 1762 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 3 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» () на користь ОСОБА_1 2978 грн. 40 коп. на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя, починаючи з 28 березня 2018 року, щомісячно, безстроково.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» () в дохід держави 1762 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

ГоловуючийОСОБА_2
СуддіОСОБА_3 ОСОБА_4

Повне судове рішення складено 14 грудня 2018 року