Справа № 50 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А.М.
Провадження № 22-ц/773/954/18 Категорія: 50 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів Матвійчук Л.В., Русинчука М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання батька, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 серпня 2015 року постановлено стягувати з його повнолітніх та працездатних дітей - синів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його утримання щомісячно аліменти в розмірі по 300 грн. з кожного, починаючи з 28 квітня 2015 року.

Однак із часу ухвалення вказаного рішення суду стан його погіршився, він має І групу інвалідності, встановлену пожиттєво, продовжує потребувати стороннього догляду.

Зазначав, що крім 600 грн. аліментів він отримує пенсію за віком у розмірі 1919,85 грн, проте вказаних коштів йому не вистачає, оскільки його захворювання вимагає великих витрат, що значно перевищують доходи.

Вважає, що його сини зобов'язані брати участь у додаткових витратах, викликаних його тяжкою хворобою.

На підставі наведеного просив суд збільшити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на його утримання щомісячно, з 300 грн. на 700 грн. з кожного та стягнути на його утримання з відповідачів по 500 грн. щомісячно з кожного додаткових витрат, викликаних його тяжкою хворобою та інвалідністю.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання останнього щомісячно в розмірі по 63 грн. з кожного, починаючи з 20 березня 2018 року. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. судового збору - по 352 грн. 40 коп. з кожного. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення суду прийнято з порушенням норм процесуального і матеріального права, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, встановленим у ході судового розгляду, суд не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а тому просив його змінити в частині відмови у стягненні аліментів та в частині визначення суми додаткових витрат та ухвалити судове рішення про повне задоволення його позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги ряд документів, наданих позивачем на підтвердження зміни його матеріального та фізичного стану, дійшов до невірних висновків щодо факту та тенденції погіршення стану здоров'я позивача, якому у зв'язку з цим необхідні додаткові кошти на лікування.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до апеляційного суду не направили.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно зі ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, та в порядку письмового провадження без повідомлення учасників відповідно до норми ч.1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як визначено ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині щодо стягнення додаткових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними і допустимими письмовими доказами доведено, що він щомісячно несе додаткові витрати на лікування, згідно з призначеннями лікаря, в сумі 125,72 грн, а тому існують підстави, викликані хворобою та інвалідністю, для задоволення вимог у вказаному розмірі. У задоволенні вимог про збільшення розміру аліментів суд відмовив, оскільки позивачем не надано суду доказів погіршення матеріального стану, враховуючи, що позивач отримує соціальне забезпечення від держави в достатньому розмірі.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 серпня 2015 року ухвалено стягувати з повнолітніх та працездатних дітей позивача ОСОБА_1 - синів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його утримання щомісячно аліменти в розмірі по 300 грн. з кожного, починаючи з 28 квітня 2015 року (а.с. 6).

Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Згідно із частиною першою статті 172 СК України дитина, повнолітні дочка, син зобов'язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Статтею 202 Сімейного кодексу України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Таким чином, непрацездатним і таким, що потребують матеріальної допомоги батькам, надається право звернутися до суду за примусовим стягненням аліментів та додаткових витрат зі своїх дітей. Обов'язок виплачувати вказані платежі своїм батькам в судовому порядку може бути покладено тільки на повнолітніх дітей.

Згідно із нормами ст.205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Відповідно до ст. 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

У відповідності до ч. 4 ст. 75 СК України особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 вимоги обгрунтовував тим, що з часу винесення рішення суду про стягнення з синів на його користь аліментів, стан здоров'я залишається поганим, має першу групу інвалідності, встановлену пожиттєво, потребує стороннього догляду, витрати на лікування значно перевищують його доходи, а сума аліментів є недостатньою для забезпечення його потреб.

Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.

Тлумачення статті 203 СК України свідчить, що додатковими витратами на батьків вважаються витрати, пов'язані з однією з таких обставин: (а) тяжка хвороба; (б) інвалідність; (в) немічність. Таким чином, повнолітні діти зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних обставинами виключно негативного характеру. Цей перелік є вичерпним.

Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка, крім іншого, не забезпечена прожитковим мінімумом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

Як вбачається зі змісту довідки Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 1598 від 12.02.2018 року позивач отримує пенсію в розмірі 1919,85 грн. щомісячно (а.с. 10).

Отже, щомісячний дохід позивача становить 2519,85 грн., з яких 1919,85 грн - пенсія та 600 грн - аліменти за рішенням суду.

Судом також встановлено та не заперечується відповідачами, що позивач є інвалідом І групи, яку встановлено 28.05.2014 року довічно, та потребує стороннього догляду, що підтверджується дослідженими судом доказами, зокрема, пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 2.06.2014 року (а.с.8), довідкою Луцької міської МСЕК серії АВ № 0261319 від 28.05.2014 року (а.с. 9), довідкою Департаменту соціальної політики Луцької міської ради № 699 від 01.03.2018 року, про те, що громадянка ОСОБА_4 перебуває на обліку у даній установі як одержувач компенсації за надання соціальних послуг інваліду І групи ОСОБА_1 з 11.08.2014 року і по даний час (а.с. 11), виписками з історії хвороби позивача, виданих КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» № 2985 від 28.02.2014 року, № 7578 від 13.05.2014 року, № 15525 від 19.09.2014 року, № 1869 від 10.02.2015 року (а.с. 12-13).

Судом вірно із долучених квитанцій визначено, що на рекомендовані лікарем та зазначені у виписках із історії хвороби позивача ОСОБА_1 ліки, необхідні для прийому протягом року, та на шприци для ін'єкцій, позивачем з лютого 2018 року по квітень 2018 року фактично понесено витрати в розмірі 377,16 грн (а.с. 12-13). Інші медичні препарати, вказані у чеках, не стосуються лікування позивача, оскільки, вказані позиції не зазначені у лікарських призначеннях (а.с. 14, 63).

З огляду на встановлені обставини, часткову наявність належних доказів понесення витрат позивачем, апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції про щомісячне стягнення із відповідачів витрат у розмірі по 126 грн. по 63 грн. з кожного законним та обгрунтованим.

Позивач в апеляційній скарзі не навів переконливих доводів та аргументів про погіршення його матеріального стану після ухвалення попереднього рішення суду та виникнення інших обставин, що зумовили звернення із зазначеним позовом до суду.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд бере до уваги зміст судового рішення, доводи та заперечення сторін та не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції з урахуванням предмета спору.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2018 року.

Головуючий

Судді