Справа № 445/1572/15-ц
У Х В А Л А

"03" вересня 2018 р. Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді: Сивака В. М.,

при секретарі: Захарчук Н.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золочеві заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Золочівського районного суду Львівської області від 26 червня 2018 року у справі № 445/1572/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

встановив:

Заочним рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 26.06.2018 року, ухваленому у справі за вищезазначеним позовом, позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто із ОСОБА_1 основну суму боргу 19 840,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на 26.03.2018 р. становить 520998,40 грн.; основну суму боргу 16 577,00 Євро, що по курсу НБУ станом на 26.03.2018 р. становить 537426.34 грн., відсотки від суми позики в розмірі 23520.00 доларів США, що по курсу НБУ станом на 26.03.2018 р. становить 617635,20; відсотки від суми позики в розмірі 20139.00 Євро, що по курсу НБУ станом на 26.03.2018 р. становить 652906,38 грн.

Відповідач звернулась до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення, мотивуючи тим, що до 27.06.2018 р. перебувала на стаціонарному лікуванні, яке продовжила у Києві про що було повідомлено суд та надано відповідні докази.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, представник позивача ОСОБА_3 подала до суду заяву про розгляд заяви про перегляд заочного рішення за відсутності представник. Проти задоволення заяви заперечує.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду заяви була належним чином повідомлена.

Розглянувши заяву, дослідивши матеріали справи, оцінюючи наведені відповідачем причини пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, суд приходить до висновку, що слід відмовити в поновленні строку на подання такої заяви і як наслідок, залишити її без розгляду виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Однією з засад цивільного судочинства, згідно п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «ОСОБА_5 Ганс-Адам II проти Німеччині» (п. 45).

Згідно ч. ч. 2, 3, 4 ст. 284 ЦПК України, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відповідно до ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 26.06.2018р. слід залишити без задоволення, оскільки зазначені нею обставини не є обґрунтованими, зокрема ОСОБА_1 належно повідомлялася про час та місце слухання справи, про що свідчать численні судові повістки, направлені на її адресу, які були нею отримані. ОСОБА_1, зловживаючи своїми процесуальним правами неодноразово подавала суду Клопотання про відкладення розгляду справи не лише у зв'язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні (про що йдеться у заяв про перегляд заочного рішення), а також у зв'язку із поїздками. Крім цього, ОСОБА_1 не пред'явила суду жодного доказу, який би мА важливе значення для правильного вирішення справи.

Більше того, у матеріалах справи міститься договір про надання юридичних послуг від 05 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_4, який уповноважений представляти ОСОБА_1 у сіх судових установах України. Строк дії такого договору до повного виконання взятих на себе зобов'язань. У зв'язку з тим, інтереси ОСОБА_1 могли бути належним чином представлені, на випадок хвороби відповідача, її представником.

Поведінка відповідача під час розгляду справи, яка виразилась в неодноразових клопотаннях про відкладення розгляду справи свідчить про намір затягування строків.

ЄСПЛ у справі «Христов проти України» (п. п. 33, 34) вкотре повторив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), N 52854/39, п. 52, ECHR 2003-IX). ЄСПЛ має визначити, чи органи влади здійснювали свої повноваження порушити та провести екстраординарну процедуру перегляду судової постанови таким чином, щоб забезпечити, наскільки це можливо, справедливу рівновагу між інтересами відповідної особи та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства (див., mutatis mutandis, справи «Нікітін проти Росії» (Nikitin v. Russia), N 50178/99, п. 57, ECHR 2004-VIII, та «Савінський проти України» (Savinskiy v. Ukraine), N 6965/02, п. 23, від 28 лютого 2006 року).

У справі яка розглядається доводи заяви відповідача по факту переслідують лише одну мету домогтися повторного розгляду справи, що не може вважатись істотною та непереборною обставиною, яка матиме значення для правильного вирішення справи.

З огляду на це, суд не вбачає підстав для його поновлення, адже в такому випадку існуватиме порушення принципу юридичної визначеності, тобто поваги до остаточного рішення суду, що також буде неспівмірним між інтересами позивача і необхідністю провести екстраординарну процедуру перегляду судового рішення.

Відповідач натомість, не позбавлена можливості оскаржити дане рішення в загальному порядку.

Керуючись ст. ст. 126, 127, 284 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Золочівського районного суду Львівської області від 26 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу залишити без задоволення.

Заочне рішення суду може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя В.М.Сивак