Справа №627/201/17 Провадження № 2/613/289/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Шалімова Д.В.,

за участю секретаря Герасимюк Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Богодухові цивільну справу №627/201/17, пров. № 2/613/289/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, представник відповідача ОСОБА_3, про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів до ОСОБА_2, мотивуючи тим, що відповідно до рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 23 жовтня 2014 року ОСОБА_2. зобов»язаний сплаувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4., ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини всіх видів доходу щомісячно, починаючи жовтня 2014 року. ОСОБА_2. є громадянином Російської Федерації, у зв»язку з чим позивач звернулась до Верховного Суду Республіки Комі із клопотанням про дозвіл виконання рішення Краснокутського районного суду Харківської області на території Росії. Дане клопотання було задоволено та виконавчий лист направлено до відділу виконавчої служби м. Воркути, де 16 березня 2016 року було відкрито виконавче провадження №17470/16/11002 -ІП та винесено постанову про стягнення аліментів з пенсії боржника. У липні 2016 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 з березня 2015 року має додатковий дохід у виглядісрахових виплат, але приховує дану інформацію. З 25 серпня 2016 року відділом судових виконавців було винесено постанову про стягнення аліментів і з страхових виплат боржника. Згідно постанови від 14 жовтня 2016 року боржнику було нараховано заборгованість у розмірі 115 066,20 рублів, що в переводі на гривні становить 42 968,13 гривен.

Позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 13 080,81 гривна, враховуючи суму інфляційних витрат у розмірі 5 300,50 гривен, а також проценти річних втрат у розмірі 1 489,24 гривен, на загальну суму 19 870 гривен.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, пояснила, що відповідач ніколи донькою не цікавився та не піклувався про неї. Аліменти з відповідача на її користь стягуються з 2000 року, у 2014 році вона звернулась до суду з позовною заявою, та судом було ухвалено рішення про збільшення розміру аліментів. Після того як вона дізналась, що відповідач має ще дохід, а саме страхові виплати, вона звернулась до виконавчої служби в Російській Федереції, де на виконанні знаходився виконавчий лист, але отримала відповідь, що нарахування пені не входить до їх компетенції. Вважає, що в діях відповідача є прямий умисел щодо сплати аліментів у меншому розмірі, оскільки за півтора роки він не повідомив виконавця про те, що у нього є інший дохід та не дізнався чи повинен він з нього плачувати аліменти, чи ні. Зазначила, що посилання відповідча на те, що він хворіє, чи не знав, що з його страхових виплат не стягуються аліменти, не є підставою того, що у нього відсутня вина, оскільки, згідно Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз»яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Зазначила, що відповідач повинен довести з яких причин у нього виникла заборгованість. Вказала, що розрахунок заборгованості було зроблено нею за допомогою юриста. Тому наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, пояснив, що на страхові виплати, які він отримує, згідно російського законодавства, не може бути звернено стягнення у вигляді сплати аліментів. Він отримав професійне захворювання, йому потрібно постійно лікуватись, і всі ці кошти йдуть на підтримання його здоров»я. Про те, що з даних коштів не відраховувались аліменти йому не було відомо, тому умислу на уникнення від сплати аліментів у нього не було.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечив у повному обсязі, пояснив, що дійсно, ОСОБА_2 сплачує аліменти на утримання доньки ОСОБА_4. Він є громадянином Російської Федерації, на території України проживає по тимчасовій посвідці. Відповідач працював в АТ з добування вугілля у м. Воркута та 13 лютого 2015 року в період роботи пошкодив здоров'я внаслідок отримання професійного захворювання йому призначено щомісячні страхові виплати. Через отримане професійне захворювання 26 червня 2015 року він був звільнений з роботи в зв'язку з відсутністю у роботодавця відповідної роботи за медичними показниками. Стан його здоров'я постійно погіршується у зв'язку з чим він змушений значну суму доходів витрачати на придбання ліків, відповідно його матеріальний стан значно погіршився. Зазначив, що заборгованості по виплаті аліментів із заробітної плати, а в подальшому із пенсії, не було та немає. Існує лише заборгованість із виплати аліментів за коштами, які він отримував у відповідності до Федерального закону Російської Федерації №125-Ф3 від 24.07.1998 року «Про обов»язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань». Дана заборгованість виникла без будь-якого його умислу на ухилення від сплати аліментів. Крім того, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 101 Федерального закону РФ №229- ФЗ від 02.10.2007 «Про виконавче провадження» до числа доходів, на які не може бути звернено стягнення, відносяться грошові кошти, яі сплачуються в відшкодування шкоди, завданої здоров»ю. Саме тому, враховуючи законодавство Російської Федерації, він не сплачував із страхових сум аліменти та судовими приставами такі суми з нього не стягувались, так як стягнення з коштів, що сплачуються у вигляді відшкодування шкоди, заборонено законодавством Російської Федерації.

Суд, заслухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно копії рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 23 жовтня 2014 року, змінено розмір аліментів, які стягуються, згідно рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 27.10.2000 року, з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Пархомівка Краснокутського району Харківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, на 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, щомісячно, та до досягнення дочкою повноліття.

Копією ухвали Верховного Суду Республіки Комі від 01 березня 2016 року, визнано та надано дозвіл на виконання на території Російської Федерації рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 23 жовтня 2015 року.

Згідно копії довідки відділу судових приставів по м. Воркута №11002/16/563492 від 17.03.2016, 16.03.2016 порушено виконавче провадження №17470/16/11002-ИП на підставі виконачого листа №3и-4/2016 від 04.03.2016 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ? частини заробітку та (або) іншого доходу щомісячно. Винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника ОСОБА_2 починаючи з моменту вступу рішення в законну силу, т.б. з 04.11.2014 та направлено для виконання в УПФР в м. Воркута. Іншого доходу у боржника ОСОБА_2 не встановлено.

Відповідно до копії Постанови про розрахунок заборгованості по аліментам відділу судових приставів по м. Воркута від 14.10.2016 , боржник з 01.06.2015 є отримувачем страхових виплат в ВСС по м. Воркута, заборгованість по аліментам з 01.06.2015 по 01.10.2016 складає 115 066,20 руб.

Згідно копії довідки АТ « ВОРКУТАВУГІЛЛЯ» СПШ « ЗАПОЛЯРНА» від 08.02.2016 ОСОБА_2 дійсно працював в АТ « ВОРКУТАВУГІЛЛЯ» на посаді проходчика 5 розряду, звільнений 26 червня 2015 року з причини відсутності у роботодавця відповідної роботи необхідної працівнику у відповідності з медичним висновком, пункт 8 частини першої статті 77 Трудового кодексу Російської Федерації».

Відповідно до змісту постанови судового приставу - виконавця Відділу судових приставів по м. Воркута Управління Федеральної служби судових приставів по Республіці Комі, про відмову в задоволенні заяви ( клопотання ) від 26.11.2016, ОСОБА_1 роз»яснено, що остання має право звернутись до суду з відповідною заявою про стягнення з ОСОБА_2 неустойки по сплаті аліментів, оскільки відповідно до ст.. 102 Федерального закона від 02.10.2007 «Про виконавче провадження» судовий пристав - виконавець проводить розрахунок заборгованості та індексацію аліментів при стягненні аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому судовий пристав - виконавець не наділений правом розглядати спори про стягнення неустойки по аліментам.

Згідно з правилами ст.195 СК України та ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості з виплати аліментів визначається державним виконавцем, а за наявності спору питання про розмір такої заборгованості вирішується за заявою заінтересованої особи судом у порядку, встановленого законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови № 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року роз»яснив, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Як підтверджується матеріалами справи станом на 01.06.2015 у відповідача відсутня заборгованість по сплаті аліментів, отримувати страхові виплати у ФСС по м. Воркута останній почав з 01.06.2015. Постановою про розрахунок заборгованості по аліментам від 14.10.2016 судовим приставом - виконавцем було визначено заборгованість боржнику ОСОБА_2 по аліментам станом на 01.10.2016 у розмірі 115 066,20 руб. Тобто судовому виконавцю достаменно відомо про наявність у боржника такого виду доходу, як страхові виплати, проте він з незрозумілих причин не вираховує з них аліменти, при цьому надає повний розрахунок заборгованості, який вираховувся виходячи з призначених страхових виплат.

Відповідач у судовому засіданні не заперечував того, що він дійсно отримує страхові виплати, оскільки отримав професійне захворювання, про те, що з даних коштів не відраховувались аліменти йому не було відомо. Дана заборгованість виникла без будь-якого умислу на ухилення від сплати аліментів. Тому суд приходить до висновку, що заборгованість по сплаті аліментів, а саме не відрахування їх з страхових виплат, виникла не з вини відповідача, оскільки заборгованість утворилась з незалежних від нього причин.

Суд зазначає, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.

У відповідності до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, позивач, на виконання свого процесуального обовязку не надала належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема щодо наявності у відповідача умислу на ухилення від сплати аліментів та укриття своїх доходів.

Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими, як з юридичним фактом пов»язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, зокрема позивачем до матеріалів справи долучені копії документів, оригінали цих документів суду надані не були, хоча судом надавася час для їх подачі. Обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів. Судом не встановлено, що мало місце умисне ухилення ОСОБА_2 від сплати аліментів, так як останній не приховува своїх доходів. Доводи позивача про те, що боржник ніби - то ухилявся від сплати аліментів, таким чином, що не повідомив судового пристава - виконавця про наявність у нього ще одного виду доходів, та не поцікавився про те, чи повинні з даного виду доходів вираховуватись аліменти, висновків не спростовують.

Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.. 195 Сімейного кодексу України, ст.. 71 Закону України «Про виконавче провадження», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, ст..ст. 12, 13, 43, 49, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272-274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення виготовлено 29 серпня 2018 року.

Суддя