КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №361/8776/15 Головуючий у І інстанції - Сердинський В.С.
апеляційне провадження №22-ц/824/2329/2018 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу,

встановив:

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 лютого 2009 року він надав позику відповідачу для придбання будівельних матеріалів, необхідних для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США, під 5% річних, без щорічної капіталізації процентів, які відповідач зобов'язався повернути позивачу до 07 лютого 2014 року.

На підтвердження укладеного договору між сторонами, відповідачем ОСОБА_4 було власноруч складено розписку, згідно умов якої відповідач зобов'язувався повернути позивачу позичені у нього 07 лютого 2009 року 100 000 доларів США та нараховані відсотки, всього 125 000,00 доларів США, строком до 07 лютого 2014 року.

Станом на день звернення до суду відповідачем позичені грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США та нараховані відсотки в розмірі 25 000доларів США не повернуто.

На неодноразові звернення позивача про повернення коштів відповідач їх не повертає, чим ухиляється від взятих на себе зобов'язань за договором позики.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Просив суд, стягнути із відповідача суму боргу та нараховані відсотки в розмірі 125 000,00 доларів США, 3% річних від простроченої суми в розмірі 6 934,93 доларів США, а також стягнути із відповідача понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 6090 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, суму боргу в розмірі 3 376 250 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2, яка не брала участі у розгляді справи, але вважає, що рішенням порушуються її права та інтереси подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовувала тим, що 17 серпня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Броварського міського управління юстиції Київської області, актовий запис №325.

01 жовтня 2015 року чоловік скаржниці - ОСОБА_4, перебуваючи в неадекватному стані, вигнав із спільного будинку за адресою: АДРЕСА_1 скаржницю разом із дітьми, не пояснюючи причини та мотиви своєї поведінки.

Земельна ділянка по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, на якій знаходиться незавершене будівництво житлового будинку належить на праві приватної власності Скаржниці та її чоловіку ОСОБА_4 згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 лютого 2008 року за №415, про що свідчить Державний акт на право власності на земельну ділянку.

07 жовтня 2015 року ОСОБА_2 було подано позов до суду про поділ майна подружжя де предметом позову було зазначено незавершене будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1, Київської області.

Зазначає, що відповідач ніколи не брав у борг у позивача жодних коштів і єдиною метою звернення позивача до відповідача з позовом є бажання відповідача позбавити її майна набутого з відповідачем у шлюбі.

Саме після звернення ОСОБА_2 з позовом про поділ майна подружжя, позивач зненацька звернувся із позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за неіснуючим боргом, що лише підтверджує про фіктивність правочину між сторонами.

Просила, скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки від 07 лютого 2009 року відповідач ОСОБА_4 отримав від позивача ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 100000 доларів США під 5% річних.

Кінцевий строк повернення коштів 07 лютого 2014 року.

Оскільки ОСОБА_4 у зазначений строк грошові кошти не повернув, ОСОБА_3 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_4 не повернув належні позивачу ОСОБА_3 кошти, його борг станом на 23 лютого 2016 року (з розрахунку курсу НБУ 27,01 грн. за 1 долар США) становить 2701000 грн.

Щодо стягнення 3% річних згідно зі ст.625 ЦК України, то підстав для їх стягнення немає, оскільки сторони визначили відсоток за користування коштами 5%, а тому стягненню підлягають саме 5% від 100000 доларів США, тобто 25000 доларів США.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст.ст.625,1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, зокрема щодо фіктивного правочину, за яким ОСОБА_4 отримав грошові кошти, є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 20 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба