Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 185/5563/16-ц

провадження № 61-20561св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Макарова М. О., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитно-заставного договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 квітня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитно-заставний договір № DOMGAK92430007, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 15 938,51 дол. США зі сплатою 11,04 % річних строком до 24 квітня 2015 року.

Сума наданого кредиту складалась із: суми у розмірі 15 318,81 дол. США на придбання автомобіля, суми у розмірі 153,19 дол. США, яку становили страхові платежі, 6,95 дол. США сплата реєстрації предмета застави в державному реєстрі, 459,56 дол. сплата винагороди за надання фінансового інструменту. За користування кредитом вона повинна була сплачувати 11,04 % річних та 2,52 процентів річних - за резервування ресурсів. Окрім того, їй відкривалась кредитна лінія у розмірі 830,15 дол. США для сплати чергових страхових платежів.

Вказувала, що у подальшому з'ясувалося, що відповідач перерахував кошти в рахунок сплати страхових платежів на неіснуючий рахунок неіснуючої страхової компанії, надавши їй завідомо недійсні договори страхування особистого життя та наземного транспорту, за якими вона, у разі настання страхового випадку, не отримала би страхове відшкодування.

У кредитно-заставного договору вказані реквізити страхової компанії на адресу якої позичальник довіряє банку перерахувати частину кредиту. Банк за її дорученням повинен був перерахувати на поточний рахунок ЗАО «Страховая компания «Ингосстрах», однак в державному реєстрі фінансових установ за кодом ЄДР НОМЕР_1 відсутня інформація щодо цієї компанії, натомість міститься інформація про ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах». Розпорядженням Держфінпослуг № 406 від 04 червня 2009 року схвалено рішення члена комісії в.о. директора департаменту страхового нагляду від 01 червня 2009 року № 271-л про зупинення дії всіх ліцензій на здійснення страхової діяльності, виданих цій компанії, у зв'язку з порушенням вимог чинного законодавства у сфері надання фінансових послуг.

Вважала, що АТ КБ «ПриватБанк» ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні договору, включивши в суму кредиту страхові платежі спочатку у розмірі 153,19 дол. США (щорічно), а згодом - 588,1 дол. США (щорічно), та скориставшись довірою, нараховував проценти відсотки та винагороду за резервування ресурсів на загальну суму кредиту, постійно збільшуючи тіло кредиту на суму страхових платежів.

У зв'язку із цим просила визнати недійсним вказаний кредитно-заставний договір, як такий, що укладений внаслідок обману та провести реституцію.

Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 22 квітня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним кредитно-заставний договір № DOMGAK92430007 від 25 квітня 2008 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, як такий, що укладений внаслідок обману та проведено реституцію. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 сплачені в рахунок погашення кредитної заборгованості 742,09 дол. США та 5 119,25 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що оспорюваний договір був укладений внаслідок обману, оскільки на підставі розпорядження Держфінпослуг № 406 від 04 червня 2009 року прийнято рішення про зупинення дії всіх ліцензій на здійснення страхової діяльності, виданих ЗАТ СК «ІНГОССТРАХ», що є істотною умовою кредитно-заставного договору.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Київського районного суду м. Донецька від 22 квітня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_4 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитно-заставного договору недійсним, відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що підстави, передбачені статтею 230 ЦК України для визнання кредитно-заставного договору недійсним, позивач не довела належними та допустимими доказами. Також апеляційний суд вказав, що кредитно-заставний договір укладений 25 квітня 2008 року, а розпорядження Держфінпослуг № 406 про зупинення дії всіх ліцензій на здійснення страхової діяльності ЗАТ СК «ІНГОССТРАХ» від 04 червня 2009 року, тобто прийнято після укладення договору між сторонами.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржене рішення і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 не надано можливість надати свої документи для формування матеріалів втраченого провадження. Зазначає, що суди не розглянули клопотання про зупинення провадження у справі. Вважає, що до розрахунку платежів за кредитом включені платежі, які не сплачувалися банком на її користь. Вказує, що у оспорюваному договорі детальний розпис загальної вартості кредиту містить недостовірні дані, тому вважає, що у договорі відсутня ціна. Також посилається на порушення апеляційним судом підсудності, оскільки справа повинна була розглядатися в апеляційному суді Запорізької області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 25 квітня 2008 року між ОСОБА_4 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитно-заставний договір № DOMGAK92430007, за умовами якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 15 938,51 дол. США зі сплатою 11,04 % річних строком до 24 квітня 2015 року.

Сума наданого кредиту складалась із суми 15 318,81 дол. США на придбання автомобіля, суми в розмірі 153,19 дол. США, яку становили страхові платежі, 6,95 дол. США сплата реєстрації предмета застави у державному реєстрі, 459,56 дол. США сплата винагороди за надання фінансового інструменту. За користування кредитом вона повинна була сплачувати 11,04 % річних та 2,52% річних - за резервування ресурсів. Окрім того їй відкривалась кредитна лінія 830,15 дол. США для сплати чергових страхових платежів.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та відмові у задоволенні позову апеляційний суд вказав, що підстави, передбачені статтею 230 ЦК України для визнання кредитно-заставного договору недійсним, позивач не довела належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується із цим висновком суду з таких підстав.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення: природа правочину; права та обов'язки сторін; властивості і якості речі, які значно знижують її цінність; властивості і якості речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що ОСОБА_4 не довела підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, для визнання недійсним кредитно-заставного договору № DOMGAK92430007 від 25 квітня 2008 року, апеляційний суд зробив правильний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позову.

Твердження про те, що до розрахунку платежів за кредитом включені платежі, які не сплачувалися банком на її користь, а також про те, що детальний розпис загальної вартості кредиту у оспорюваному договорі містить недостовірні дані, є безпідставним, оскільки не впливає на вирішення питання про визнання цього договору недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

Аргумент про порушення апеляційним судом підсудності, оскільки справа повинна була розглядатися в апеляційному суді Запорізької області, колегія суддів відхиляє. Оскільки згідно абзацу другого частини першої статті 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» суди згідно з визначеною відповідно до цього Закону підсудністю та відповідно до вимог процесуального законодавства здійснюють розгляд справ та вирішують процесуальні питання, які виникають після ухвалення судового рішення. У розпорядженні голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальної справ № 2710/38-14 від 02 вересня 2014 року територіальна підсудність цивільних справ Київського районного суду міста Донецька була змінена на територіальну підсудність Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області. У зв'язку із чим судом апеляційної інстанції є апеляційний суд Дніпропетровської області.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель