Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 266/2438/15-ц

провадження № 61-20511св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь»,

третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області.

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_4на рішення Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2017 року у складі колегії суддів: Кочегарової Л. М., Пономарьової О. М., Попової С. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі - ПрАТ «МК «Азовсталь»), третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області, про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 лютого 1995 року під час виконання трудових обов'язків із ним стався нещасний випадок, внаслідок якого отримана виробнича травма. За висновком МСЕК йому встановлено 25 % стійкої втрати працездатності. У зв'язку з травмою, він до теперішнього часу живе з відчуттям сильного душевного хвилювання, досі має проблеми зі сном, постійно роздратований, відчуває загальну слабкість, загальний біль від отриманої травми підсилюється при психоемоційному навантаженні, зміні погодних умов, які негативно впливають на його стан. Зазначив, що наслідки отриманої травми порушили його професійні плани, оскільки він отримав незворотні наслідки здоров'я, втратив можливість отримати підвищення на роботі, оскільки частина робочих професій для нього була закрита. Крім того, порушено його нормальні життєві зв'язки, йому доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя, адже він не може у повній мірі витримувати фізичні навантаження, його постійно супроводжують больові відчуття.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача 50 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я та втратою працездатності.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 17 листопада 2016року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «МК «Азовсталь» на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди в розмірі 25 000,00 грн. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач одержав виробничу травму і частково втратив працездатність внаслідок діяльності, пов'язаної з неналежним забезпеченням, з боку відповідача, контролю за дотриманням норм безпеки для горнових та не забезпеченням відповідачем горнових доменного цеху спеціальним взуттям.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено, зменшено стягнутий судом першої інстанції розмір моральної шкоди до 2 550,00 грн.

Апеляційний суд, змінюючи рішення місцевого суду виходив із того, що з урахуванням характеру травмування потерпілого, незначної стійкої втрати професійної працездатності, пов'язаних із цим моральних страждань, а також враховуючи ті обставини, що позивач продовжував трудову діяльність із дня отримання травми в 1995 році, відшкодування моральної шкоди завданої позивачу, підлягає визначенню у розмірі 2 550,00 грн, що не перебільшує 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на час розгляду справи.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, суд, ухвалюючи рішення не звернув уваги на вимоги статті 95 КЗпП України та на правові позиції Верховного Суду України. Суд також не надав оцінку глибині його душевних страждань та не визначився належним чином із розміром моральної шкоди. При колізії двох норм у частині визначення суми (максимальної чи мінімальної) відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва, необхідно застосовувати статтю 440-1 ЦК УРСР, статтю 95 КЗпП України та правову позицію Верховного Суду України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

У травні 2017 року ПрАТ «МК «Азовсталь» подало заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, згідно з якими суд апеляційної інстанції цілком правомірно при винесенні рішення керувався нормою права, що діяла під час встановлення позивачу стійкої втрати працездатності та розміром неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діяв на час розгляду справи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справупередано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що позивач із січня 1986 року перебуває у трудових відносинах із відповідачем.

З акта № 9 про нещасний випадок (форма Н-1), який стався 15 лютого 1995 року в доменному цеху ПАТ «МК «Азовсталь» вбачається, що горновий ОСОБА_4 у складі бригади горнових, працюючи на шлаковому боці, для підготовки випуску залив перевал для охолодження в канаві водою та порушуючи правила техніки безпеки, дотиком лопати замість прогрітого лому, перевірив наявність рідкого шлаку. Ставши до роботи, ОСОБА_4 ногами розчавив шлак та опинився в вогняно-рідкому шлаку, що призвело до опіку ступнів ніг. Причинами нещасного випадку були порушення позивачем правил БТІ 02-15-93 для горнових та не забезпечення відповідачем горнових спеціальним взуттям.

Згідно з довідкою міжрайонної спеціалізованої травматологічної МСЕК № 040754 ОСОБА_4 13 липня 2000 року вперше встановлена втрата 25 % професійної працездатності у зв'язку з нещасним випадком на виробництві 15 лютого 1995 року.

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення: від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з утратою 25 % професійної працездатності виникло у ОСОБА_4 у липні 2000 року.

На час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалось пунктом 11 Правил, відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи НМДГ, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи НМДГ, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Пунктом 11 Правил (у редакції від 03 жовтня 1997 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Абзац п'ятий пункту 11 Правил щодо встановлення обмеження розміру відшкодування моральної шкоди 150 неоподатковуваними мінімумами доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат було змінено згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 1997 року № 1100.

На день ухвалення рішення неоподаткований мінімум доходів громадян становив 17,00 грн, тобто максимальний розмір відшкодування, який відповідає 100 % стійкої втрати працездатності, дорівнював 2 550,00 грн.

Отже, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, треба враховувати встановлені законодавством обмеження максимального та мінімального розмірів відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності, при цьому також враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір стягнутої з відповідача моральної шкоди повинен становити 2 500,00 грн, оскільки на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян законодавчо встановлено на рівні 17,00 грн, а отже, вказана сума є граничною компенсацією позивачу моральної шкоди, що відповідає вимогам закону.

Твердження заявника про те, що статтею 440-1 ЦК УРСР визначено, що розмір моральної шкоди не може бути меншим за 5 мінімальних заробітних плат, є безпідставними, оскільки чинним, на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди, законодавством були визначені максимальні межі розміру відшкодування такої шкоди.

Разом з тим, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З урахуванням наведеного висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик