Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 207/5010/15-ц

провадження № 61-9103св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року в складі судді Скиби С. А. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 04 травня 2010 року ОСОБА_4 отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку у розмірі 16 000,00 грн зі сплатою 30,00 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості. Відповідач отримала кошти, але своїх зобов'язань у повному обсязі не виконала.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якій просила відновити становище, яке існувало до самовільного зняття ПАТ КБ «ПриватБанк» з її рахунку 6 158,24 грн, що привело в наступному до незаконних нарахувань і стягнень за умовами договору; заборонити незаконне нарахування відсотків за зупиненим кредитним договором та неактивним картковим рахунком з 20 березня до 31 жовтня 2015 року; стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди.

За допомогою кредитної картки вона регулярно сплачувала поточні платежі та інші поточні витрати. 31 грудня 2013 року отримала від банку СМС-повідомлення про плановане на 01 січня 2014 року списання з кредитного рахунку 6 158,24 грн. Через операційну систему інтернет-банк «Приват24» в розділі регулярні платежі змінила дату платежу на 10 січня 2014 року, не змінювала суму платежу за теплову енергію, яка складала 150,00 грн, але з невідомих причин було списано 6 158,24 грн з кредитного рахунку.

Вона неодноразово телефонувала до банку, направляла претензію банку для зупинення платежу, однак до цього часу зазначена сума не повернута на кредитний рахунок.

Вважала, що банк самовільно списав кошти з карткового рахунку, безпідставно нарахував відсотки, пеню і штрафи. Остання операція за кредитом відбулася 20 березня 2015 року. Просила застосувати позовну давність до кредитних правовідносин. Оскільки порушення зобов'язання виникло з вини кредитора, вважала, що їй заподіяні майнові збитки та моральна шкода.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 201,99 грн, яка складається із такого: заборгованість за кредитом 12 364,22 грн, заборгованість за процентами - 5 764,49 грн, заборгованість за пенею та комісією - 635,09 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 938,19 грн, судові витрати - 1 218,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» існує заборгованість, яка нею добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Установивши, що дії ПАТ КБ «ПриватБанк» з нарахування заборгованості відповідають чинному законодавству та проводилися відповідно до умов кредитного договору, відсутності факту самовільного зняття банком з рахунку ОСОБА_4 сум, суд першої інстанції відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року в частині стягнення штрафів (фіксована частина та процентна складова) скасовано, у задоволенні позову у цій частині відмовлено. Зменшено загальну суму стягнутих з ОСОБА_4 коштів з 20 201,99 грн до 18 763,80 грн.

У решті рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення є неприпустимим.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалені у справі рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» та задоволення її позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не відобразив у рішенні несправедливість умов кредитного договору, безпідставно стягнув з неї кошти та відмовив у задоволенні її зустрічного позову.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 04 травня 2010 року ОСОБА_4 отримала у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку у розмірі 16 000,00 грн зі сплатою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим згідно з розрахунком заборгованості, наданим банком та не спростованим відповідачем, станом на 31 жовтня 2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 201,99 грн, яка складається із такого: заборгованість за кредитом 12 364,22 грн, заборгованість за процентами - 5 764,49 грн, заборгованість за пенею та комісією - 635,09 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 938,19 грн, судові витрати - 1 218,00 грн.

З урахуванням того, що у ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» існує заборгованість, яка нею добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, суд першої інстанції, з висновком якого погодися суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про її стягнення та задоволення первісного позову.

Установивши, що дії ПАТ КБ «ПриватБанк» з нарахування заборгованості відповідають чинному законодавству та проводилися відповідно до умов кредитного договору, відсутності факту самовільного зняття банком з рахунку ОСОБА_4 сум, суд правильно відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про відновлення становища, яке існувало до його порушення, стягнення майнових збитків та відшкодування моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині визначення складових заборгованості, виходив з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Касаційна скарга не містить посилань на обставини, які не були враховані судом апеляційної інстанції або не встановлені при ухваленні рішень по суті позову, також не містить посилань, які саме докази не були враховані, які висновки судів не відповідають обставинам справи та які норми матеріального права були порушені або неправильно застосовані при вирішенні справи по суті.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С.Ю. Мартєв

С.П. Штелик