П о с т а н о в а

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 480/1166/16-ц

провадження № 61-34611 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 червня 2017 року у складі судді Лисенка П. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як третя особа, на боці позивача, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 15 грудня 2005 року. За вказаною адресою зареєстровані та проживають її батьки: ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Власником суміжної земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1, є ОСОБА_6

У 2009 році на її земельній ділянці, за метр від межі, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було посаджено виноград елітних сортів, який на другий та третій роки почав давати врожай.

ОСОБА_6 вздовж своєї земельної ділянки було посаджено ожину, яка при розростанні перейшла на належну їй суміжну земельну ділянку, створюючи перешкоди у догляді за виноградом, внаслідок чого останній почав відставати у своєму розвитку та втрачати свої якості, що завдало їй та ОСОБА_5 майнової шкоди.

Крім того, їм було завдано моральної шкоди, що полягає в душевних стражданнях, яких кожен позивач від свого імені зазнав унаслідок створення відповідачем перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Посилаючись на вищевказані обставини та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд зобов'язати ОСОБА_6 знищити кущі ожини на її земельній ділянці, підрізати кущі таким чином, щоб між ними і межею залишався прохід не менше 50 см. ОСОБА_5 просив суд стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду у розмірі 1 000 грн та моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області у складі судді Карікової Л. В. від 20 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 та третьої особи на боці позивача, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_5 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1, пов'язані з проникненням за земельну ділянку ОСОБА_4 гілок та коренів ожини шляхом знищення гілок та коренів ожини на відстані 50 см. від межі її земельної ділянки. Позов в частині стягнення майнової та моральної шкоди залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції у частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою мотивовано тим, що представник відповідача визнав обставину щодо проникнення на земельну ділянку ОСОБА_4 гілок та коренів ожини, які ростуть на земельній ділянці ОСОБА_6 та погодився усунути таке порушення. Залишаючи без задоволення позов у частині стягнення майнової та моральної шкоди, суд виходив із того, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження спричиненої відповідачем шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 15 червня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 9 вересня 2016 року відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_5 пропущено, встановлений законом, процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення суду першої інстанції більше ніж на сім місяців та не наведено поважних причин пропуску такого строку, тому його поновлення буде суперечити принципу юридичної визначеності.

У липні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 червня 2017 року та передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що строк на апеляційне оскарження ним пропущений з поважних причин, оскільки підставою пропуску такого строку було його звернення із заявою про роз'яснення рішення суду першої інстанції від 9 вересня 2016 року, яка у встановленому законом порядку судом не розглянута.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частини першої статті 73, частини третьої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційний суд за заявою особи може поновити пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у разі наявності поважних причин пропущення цього строку.

Встановлено, й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 15 квітня 2017 року ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 9 вересня 2016 року, тобто з пропуском майже на сім місяців встановленого законодавством процесуального строку апеляційного оскарження.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 28 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без руху та надано заявнику строк для усунення її недоліків, а саме звернутися до суду із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження, навівши інші поважні причини для поновлення цього строку та подавши відповідні докази.

12 червня 2017 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_5 про поновлення процесуального строку на звернення з апеляційною скаргою та наведено відповідні доводи, які судом були визнані неповажними.

Апеляційний суд за заявою особи може поновити пропущений процесуальний строк апеляційного оскарження, проте у разі не наведення заявником поважних причин пропущення цього строку, у суду відсутні на це процесуальні повноваження.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

Таким чином, апеляційний суд на підставі вищевказаних положень процесуального законодавства дійшов правильного висновку про те, що заявником подана апеляційна скарга після значного закінчення процесуального строку апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, а порушене ним клопотання про поновлення цього строку із зазначенням підстав для його поновлення, суд обґрунтовано визнав неповажним.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Посилання касаційної скарги на те, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі, оскільки було заявлено належним чином обґрунтоване клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження безпідставні, так як звернення із заявою про роз'яснення рішення не створює перешкод для своєчасного подання апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк