АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.08.2018 року м. Одеса

справа №520/40/14-ц

провадження № 22-ц/785/4802/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів: Сєвєрової Є.С., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Сідлецької Ю.С.,

учасники справи:

позивач публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 Аваль»,

відповідач ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 25 березня 2015 року у складі судді Коваленко О.Б.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 Аваль» (далі ПАТ «ОСОБА_1 Аваль», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с.1-6, 91-93).

Позовна заява мотивована тим, що 18 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_1 Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_1 Аваль», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 88 914 доларів США зі сплатою 13% річних на строк до 18 грудня 2027 року. Взяті на себе зобовязання за вказаним договором відповідач належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 18 грудня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 88 953,10 доларів США, що еквівалентно 711 002,13 грн., з яких:

-заборгованість за кредитом 81 276,64 доларів США, що еквівалентно 643 644,18 грн.;

-заборгованість за процентами 5 299,17 доларів США, що еквівалентно 45 356,27 грн.;

-пені за прострочення кредиту та відсотків -19 001,68 грн.

Посилаючись на викладене, остаточно уточнивши свої позовні вимоги, банк просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 88 953,10 доларів США, що еквівалентно 711 002,13 грн., та судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 25 березня 2015 року позов банку задоволений (т.1 а.с.108-110).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/79729/74/87056 від 18 грудня 2007 року в сумі 88 953,10 доларів США, що еквівалентно 711 002,13 грн., з яких заборгованість за кредитом 81 276,64 доларів США (643 644,18 грн.), заборгованість за відсотками 5 299,17 доларів США (45 356,27 грн.), пеня за прострочення кредиту та відсотків по кредиту 19 001,68 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з доведеності розміру заборгованості відповідача перед банком, у звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору, та необхідності дотримання принципу належного виконання умов договору, встановленого ст.526 ЦК України.

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із апеляційною скаргою на рішення Київського районного суду м.Одеси від 25 березня 2015 року, яка ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 липня 2015 року відхилена, а рішення суду залишено без змін (т.1 а.с.114-117, 196, 200-204).

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із апеляційною скаргою на рішення Київського районного суду м.Одеси від 25 березня 2015 року та із заявою про поновлення строків на апеляційне оскарження (т.1 а.с.211-212,220).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2018 року клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку задоволено, поновлено ОСОБА_3 строк на апеляційне скарження рішення Київського районного суду м.Одеси від 25 березня 2015 року та відкрито апеляційне провадження у справі (т.2 а.с.3-4).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить змінити рішення суду, стягнувши з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором № 014/79729/74/87056 від 18 грудня 2007 року в сумі 3 479 244,60 грн. (т.1 а.с.211-212).

Апеляційна скарга мотивована тим, що ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» відступило право вимоги за кредитним договором № 014/79729/74/87056 від 18 грудня 2007 року публічному акціонерному товариству «ОКСІ БАНК», який в подальшому відступив право вимоги товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП», яке 29 березня 2018 року відступило своє право вимоги ОСОБА_3 Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 014/79729/74/87056 від 18 грудня 2007 року, що є додатком № 1 до договору відступлення права вимоги, загальна сума заборгованості ОСОБА_2 становить 3 479 244,60 грн., з яких:

-заборгованість за кредитом 1 820 163,72 грн.;

-прострочена заборгованість за кредитом 325 966,20 грн.;

-заборгованість по процентам 8 408,23 грн.;

-прострочена заборгованість по процентам 1 324 706,45 грн.

Посилаючись на те, що стягнення з ОСОБА_2 за рішенням Київського районного суду м.Одеси від 25 березня 2015 року суми заборгованості за кредитним договором № 014/79729/74/87056 від 18 грудня 2007 року у розмірі 711 002,13 грн. значно порушує інтереси ОСОБА_3, як нового кредитора, оскільки право вимоги останньому було відступлено на суму 3 479 244,60 грн., що значно перевищує стягнуту за рішенням суду суму боргу. З цих підстав, ОСОБА_3 вважає рішення суду незаконним та таким, що порушує його майнові інтереси.

Відзив за апеляційну скаргу не надходив.

Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи представник банку та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися, клопотання про поважність причин неявки в суд апеляційної інстанції не подали, що відповідно до правил ч.2 ст.366 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Згідно зі ст.1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

За правилом ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом.

Судом установлено, що 18 грудня 2007 року між ВАТ «ОСОБА_1 Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_1 Аваль», та ОСОБА_2 укладений договір кредиту №014/79729/74/87056, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 88 914 доларів США, терміном до 18 грудня 2027 року, а відповідач зобовязався за час користування кредитом сплачувати відсотки шляхом здійснення щомісячних ануїтетних платежів відповідно до графіка погашення кредиту, а у разі прострочення грошового зобовязання-сплатити пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (т.1 а.с.10-15).

Відповідач належним чином взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконував, унаслідок чого банк скористався правом про дострокове повернення суми кредиту, тому станом на 18 грудня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 88 953,10 доларів США, що еквівалентно 711 002,13 грн., з яких:

-заборгованість за кредитом 81 276,64 доларів США, що еквівалентно 643 644,18 грн.;

-заборгованість за процентами 5 299,17 доларів США, що еквівалентно 45 356,27 грн.;

-пені за прострочення кредиту та відсотків - 19 001,68 грн.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції були розглянуті позовні вимоги банку в межах заявлених вимог з урахуванням їх уточнення. При цьому, суд, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» заборгованість в сумі 88 953,10 доларів США, що еквівалентно 711002,13 грн., задовольнив позов банку в повному обсязі. Представник банку погодився з винесеним рішення суду та не оскаржував його.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 25 березня 2015 року набрало законної сили.

29 березня 2018 року ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» відступило право вимоги за кредитним договором № 014/79729/74/87056 від 18 грудня 2007 року публічному акціонерному товариству «ОКСІ БАНК» (т.2 а.с. 32-40). При цьому відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором загальна заборгованість боржника перед первісним кредитором станом на 29 березня 2018 року без урахування штрафних санкцій становить 131 763,37 доларів США (т.2 а.с.37).

В той же день публічне акціонерне товариство «ОКСІ БАНК» відступило право вимоги за вказаним кредитним договором товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП», яке в свою чергу відступило своє право вимоги за зазначеним кредитним договором ОСОБА_3 (т.2 а.с.41-48, т.1 а.с.215-218). При цьому відповідно до розрахунків заборгованості за кредитним договором загальна заборгованість боржника перед кредитором станом на 29 березня 2018 року без урахування штрафних санкцій при відступлені права вимоги:

- публічним акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» становить 131 763,37 доларів США;

- товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» ОСОБА_3 становить 3 479 244,60 грн. (т.1 а.с.218, т.2 а.с.46).

За нормами ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд гарантоване п.1 ст.6 Конвенції повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обовязкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду (див. рішення Суду у справах ОСОБА_5 проти України, Трегубенко проти України, Рябих проти Росії), та у випадках перегляду справ у звязку з нововиявленими обставинами (див. рішення у справах Праведна проти Росії, Желтяков проти України, п.п. 42-48), Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логіці, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження.

Так, Суд встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі «Пономарьов проти України» з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення (п.п.41-42).

В подальшому у пункті 34 рішення від 10 травня 2012 року у справі «Безрукови проти Росії», Європейський Суд зазначив, що хоча продовження строку оскарження і проводиться на розсуд національних судів, останні, на думку Суду, повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності нових тимчасових строків (п. 34, справа «Безрукови проти Росії»).

У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи: Салов проти України, п.93, Проценко проти України, п.26, Кравченко проти Росії, п.45). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (рішення у справі Сутяжник проти Росії, п.38).

Таким чином, застосування ОСОБА_3 ординарного способу оскарження рішення суду першої інстанції від 25 березня 2015 року без належного обґрунтування підстав для подібного продовження втручання в принцип res judicata, не може вважатися причиною фундаментального характеру.

Тому колегія суддів не вбачає будь-яких обставин особливого та непереборного характеру, які б виправдовували скасування рішення, що набрало законної сили, через тривалий час після його ухвалення.

Підстав для скасування рішення Київського районного суду м.Одеси від 25 березня 2015 року немає.

Керуючись ст.ст. 374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 25 березня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 серпня 2018 року.

Головуючий : /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6