Справа № 127/5831/18
Провадження № 22-ц/801/340/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гриневич В. С.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 рокуСправа № 127/5831/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 09 жовтня 2018 року у м. Вінниці суддею цього суду Гриневичем В. С., зі складанням його повного тексту 16 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи його тим, що з 30 січня 1981 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 30 березня 2011 року. За час подружнього життя сторони нажили наступне спільне майно загальною вартістю 171 359,00 грн: холодильник «Мінськ-Атлант» - 9500,00 грн., холодильник «Еlin» - 7500,00 грн., мікрохвильова піч - 2800,00 грн., пральна машина-автомат - 8000,00 грн., пральна машина «Малютка» - 1000,00 грн., 3 електрочайники «Tefal» по 800,00 грн., три обігрівачі закриті (масляні) по 1200,00 грн., обігрівач газовий - 2700,00 грн., пилосос «Sanio» - 2000,00 грн., кухонний комбайн - 800,00 грн., електрокавоварка «Tefal» - 800,00 грн., 7 люстр - 12 000,00 грн., телевізор «Sanio» - 800,00 грн., 3 термоси металеві (0,5 л) по 570,00 грн., 3 термоси скляні (1,0 л.) по 140,00 грн., 2 термоси скляні (2,5 л.) по 250,00 грн., набір посуду - 5000,00 грн., відеомагнітофон «Sony» 1995 року випуску - 250,00 грн., набір меблів для кімнати (дві шафи для одягу та речей, журнальний стіл, два крісла, диван-ліжко, шафа для посуду, шафа-бар, стіл гостинний розкладний - виробництво Румунія) - 35 000,00 грн., набір меблів кухонних (стіл звичайний, шафа-пенал, чотири антресолі, дві тумби із робочими поверхнями та для миття посуду, газова влита) - 10 000,00 грн., набір меблів для спальні «Альбіна» (виробництво Бердичівської мебельної фабрики) п'ять предметів - 15 000,00 грн., набір меблів вітальні (шафи та антресолі) - 16 200,00 грн., ліжко двоспальне - 3 000,00 грн., стілець до комп'ютерного столу - 1250,00 грн., сейф металевий - 1200,00 грн., бібліотека домашня у кількості 1 000 книг - 10 000,00 грн., картина «Лісовий пейзаж» - 500,00 грн., прилад для зарядки акумулятора - 750,00 грн., електропомпа «Японія» - 1050,00 грн., механічний насос - 300,00 грн., набір інструментів універсальний для ремонту автомобіля - 1500,00 грн., 4 каністри металеві ємкістю на 20 л по 200,00 грн., бампер ВАЗ 2106 - 1000,00 грн., люк вентиляційний автомобільний - 2730,00 грн., прийомна труба-резонатор ВАЗ2106 - 300,00 грн., трос пломбувальний - 999,00 грн., речі для полювання та рибальства (гумові чоботи, три спінінги, шкіряне галіфе, куртка захисного зеленого кольору, дві вудки для рибальства, мангал металевий з нержавіючої сталі на вісім шампурів) - 8 000,00 грн.

Обґрунтовуючи початок перебігу позовної давності, позивач зазначив, що з 23 вересня 2011 року він жодного разу не був у квартирі АДРЕСА_1, у якій подружжя проживало під час шлюбу, та у якій знаходиться все нажите спільно майно. Тривалий час між сторонами у судовому порядку вирішувались спори щодо порядку користування квартирою, проте, це не може слугувати початком перебігу позовної давності для поділу майна подружжя, оскільки квартира не була об'єктом їх спільного майна, а будучи приватизованою, належала усім членам сім'ї на праві спільної часткової власності по 1/4 частки за кожним. Рішенням суду право власності позивача на 1/4 частку квартири було припинено, а відповідачем квартира продана. Крім того, у відповідача залишилась весільна обручка позивача вартістю 7 000,00 грн. та нагрудний знак (ромб) про закінчення ним Вінницького медичного університету, які є його особистою приватною власністю.

Пославшись на вказані обставини та на те, що ОСОБА_4 в добровільному порядку провести поділ майна не бажає, позивач просив суд зобов'язати її повернути йому весільну обручку на нагрудний знак (ромб) про закінчення Вінницького медичного університету, виділити в натурі та визнати за ним право власності на майно на загальну суму 88599 грн., а саме на: холодильник «Мінськ-Атлант» - 9500,00 грн., пральну машину «Малютка» -1000,00 грн., три електрочайники «Tefal» по 800,00 грн. - 2400,00 грн., три обігрівачі закриті (масляні) по 1200,00 грн. - 3600,00 грн.,, обігрівач газовий -2700,00 грн., пилосос «Sanio» - 2000,00 грн., кухонний комбайн - 800,00 грн., електрокавоварку «Tefal» - 800,00 грн., три термоси скляні (1,0 л.) по 140,00 грн. - 420,00 грн., набір меблів для кімнати (дві шафи для одягу та речей, журнальний стіл, два крісла, диван-ліжко, шафа для посуду, шафа-бар, стіл гостинний розкладний - виробництво Румунія) - 35 000,00 грн., стілець до комп'ютерного столу - 1250,00 грн., сейф металевий - 1200,00 грн., бібліотеку домашню у кількості 1 000 книг - 10 000,00 грн., картину «Лісовий пейзаж» - 500,00 грн., прилад для зарядки акумулятора - 750,00 грн., електропомпу «Японія» - 1050,00 грн., механічний насос - 300,00 грн., набір інструментів універсальний для ремонту автомобіля - 1500,00 грн., каністри металеві ємкістю на 20 л чотири штуки по 200,00 грн. - 800,00 грн., бампер ВАЗ 2106 - 1000,00 грн., люк вентиляційний автомобільний - 2730,00 грн., прийомну трубу-резонатор ВАЗ 2106 - 300,00 грн., трос пломбувальний 1 штука - 999,00 грн., речі для полювання та рибальства (гумові чоботи, три спінінги, шкіряне галіфе, куртка захисного зеленого кольору, дві вудки для рибальства, мангал металевий з нержавіючої сталі на вісім шампурів) - 8 000,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач, посилавшись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування усіх обставин справи, надання неналежної оцінки наданим доказам, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач зазначила, що оскаржуване позивачем рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення та стягнути з ОСОБА_3 на її користь витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 1762, 00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 30 березня 2011 року, яке набуло законної сили 11 квітня 2011 року, розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 34).

Сторони у справі є батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які згідно зі свідоцтвами про шлюб серії НОМЕР_3 від 14 лютого 2010 року та серії НОМЕР_4 від 31 липня 2010 року зареєстрували шлюб та змінили прізвища на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно (а. с. 32, 33).

У 2012 році ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, встановлення порядку користування власністю, виселення, стягнення моральної шкоди, а ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності на частку квартири. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 28 січня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 право власності на 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 за кожною. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 В солідарно на користь ОСОБА_3 в рахунок компенсації вартості належної йому на праві приватної власності 1/4 частини спірної квартири 100 674 грн (а. с. 9-12).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28 січня 2013 року скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 20 грудня 2016 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення компенсації вартості 1/4 частини майна у спільній сумісній власності та стягнення моральної шкоди, та зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації вартості 1/4 частки майна у спільній сумісній власності задоволено частково. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 ринкову вартість 1/4 частки спірної квартири АДРЕСА_1, що становить 100 674,00 грн. В іншій частині у задоволенні позовів - відмовлено (а. с. 108-110).

З заяви ОСОБА_3 від 18 липня 2012 року, адресованої прокурору м. Вінниці (а. с. 63-65), та постанови капітана міліції УМВС України у Вінницькій області про відмову в порушенні кримінальної справи від 10 серпня 2012 року (а. с. 60) встановлено, що ОСОБА_3 у 2012 році неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявами про розшук та повернення особистих документів та речей, які зникли зі спірної квартири, та вчинення ОСОБА_4 перешкод в користуванні гаражем НОМЕР_5 у гаражно-будівельному кооперативі № 5.

З показань свідків у суді першої інстанції вбачається, що ними було зазначено про наявність в квартирі деякого майна, проте не надано чітких пояснень для ідентифікації предметів, крім того, жодному з них не відомо про загальний обсяг спільно нажитого майна, наявного майна на час припинення спільного ведення господарства, джерело, вартість і час його придбання.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Способи та порядок поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Пунктами 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено судам, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Отже, для вирішення спору, який виник між сторонами, суду необхідно з'ясувати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Частиною 2 ст. 72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

У постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-7цс14 Верховний Суд України, проаналізувавши норму ч. 1 ст. 261 ЦК України, дійшов висновку, що за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

На підставі викладених норм права та досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами факту придбання спірного майна саме в період шлюбу, вартість цього майна на час придбання, за чиї кошти воно було придбано та наявність наразі такого майна у відповідача.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції та наявність достатніх доказів для задоволення позовних вимог, оскільки вони зводяться до іншого тлумачення норм матеріального права, ніж допущене судом та до переоцінки доказів, а на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Також апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо перебігу позовної давності, оскільки підставами для відмови у задоволенні позовних вимог є їх недоведеність, а не сплив позовної давності.

Дослідивши докази, долучені до відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 1762, 00 з огляду на таке.

03 грудня 2018 року між адвокатським бюро «ПІПКО І ПАРТНЕРИ» та ОСОБА_4 укладено договір про надання правової допомоги, згідно з умовами якого адвокатське бюро зобов'язалось надавати правову допомогу клієнту, зокрема, у Вінницькому апеляційному суді у справі № 127/5831/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та пов'язаних з цим питань (а. с. 216).

04 грудня 2018 року адвокат ОСОБА_10 звернувся до Вінницького апеляційного суду з заявою про ознайомлення з матеріалами справи з метою належної підготовки до участі у справі, та 05 грудня 2018 ознайомився з її матеріалами (а. с. 211).

06 грудня 2018 року на апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2018 року надійшов відзив ОСОБА_4, поданий її представником адвокатом ОСОБА_10 (а. с. 222-229).

Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг № 1 від 06 грудня 2018 року адвокатське бюро «ПІПКО І ПАРТНЕРИ» належним чином виконало договір від 03 грудня 2018 року про надання правової допомоги ОСОБА_4, та гонорар складає 1762,00 грн (а. с. 230).

Відповідно до розрахунку часу, витраченого на надання правничої допомоги вих. № 06/12/18/1Р від 06 грудня 2018 року витрати на правничу допомогу у Вінницькому апеляційному суді у формі гонорару адвокату складають 1762, 00 грн (а. с. 231, 234-235).

З квитанції від 06 грудня 2018 року вбачається, що ОСОБА_4 здійснила адвокатському бюро «ПІПКО І ПАРТНЕРИ» оплату гонорару у розмірі 1762,00 грн (а. с. 220).

Відповідно до ч. 1 та 3 (пункт 1) ст. 133 та ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 1762, 00, сплачені ОСОБА_4 адвокатському бюро «ПІПКО І ПАРТНЕРИ» стягнути з позивача на її користь.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (паспорт серія НОМЕР_6, виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 22 вересня 1998 року; реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - НОМЕР_2) витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 1762, 00 грн.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Текст постанови виготовлено 20 грудня 2018 року.