28.08.2018 Провадження по справі № 2/380/305/18
Справа № 380/672/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Лісовенка П.І.

при секретарі Романовській Л.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним та застосування реституції,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним з моменту вчинення договір №2241 фінансового лізингу від 14.07.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», та ним, ОСОБА_2, стягнути з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на його користь кошти в сумі 97000грн., як незаконно отримані за наслідками укладення даного договору. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.07.2017 року між ним та ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (надалі ТОВ «Єврокар Україна») укладений договір №2241 фінансового лізингу, згідно якого ТОВ «Єврокар Україна» взяло на себе зобовязання придбати у власність та передати йому на умовах фінансового лізингу в користування транспортний засіб марки/моделі Берарус-12212 вартістю 37164,75 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 970000грн., а він зобовязався до отримання предмету лізингу сплатити передбачені договором платежі, прийняти предмет лізингу та періодично сплачувати за його користування лізингові платежі та інші платежі, передбачені умовами договору. На виконання умов договору, позивачем було здійснено оплату авансового платежу в сумі 97000грн на рахунок відповідача. В порушення вимог договору, транспортний засіб позивачу так і не був доставлений. Тому, позивач вважає, що відповідачем порушені його права, як споживача.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзиву до суду не подали.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 14.07.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» укладено договір №2241 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб марки/моделі Беларус-1221.2. (а.с.9-16).

Відповідно до п.1.3 ст.1 договору фінансового лізингу, ТОВ «Єврокар Україна», як лізингодавець, взяло не себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування ОСОБА_2, як лізингоодержувачу, на строк та на умовах , передбачених цим договором.

Відповідно до п.п. 3.3.1, п. 3.3.2, п.3.3.3. ст.3 договору фінансового лізингу, лізингоодержувач зобовязаний до отримання предмета лізингу на умовах та у порядку, передбаченим Договором, сплатити передбачені даним Договором платежі; прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням та у встановлені терміни і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного Договору.

Відповідно до п.4.1 ст.4 договору фінансового лізингу, лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності оплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договору з урахуванням умов, викладених в п. 1.7 ст. 1 Договору.

Відповідно до п.8.2 ст.8 договору фінансового лізингу, вартість предмета лізингу становить 37164,75 доларів США, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 970000гривень з ПДВ.

14.07.2017 року ОСОБА_2 було здійснено оплату авансового платежу згідно договору фінансового лізингу №2241 від 14.07.2017 року, в сумі 97000грн., що підтверджується копією квитанції від 14 липня 2017 року. (а.с.17)

25.05.2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Єврокар Україна» із листом-вимогою про спонукання виконати зобовязання в натурі по договору №2241 фінансового лізингу від 14.07.2017 року, зокрема здійснити доставку транспортного засобу. (а.с.18-19).

Правовідносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України, договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі №6-648цс16.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу №2241 від 14.07.2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Єврокар Україна», містить елементи договору найму транспортного засобу, то згідно ч.2 ст.799 ЦК України, він підлягав нотаріальному посвідченню.

Однак, вказаний договір не був посвідчений нотаріально, тому, суд вважає за необхідне визнати його недійсним.

Крім того, представник позивача зазначив, що укладений між позивачем та відповідачем договір фінансового лізингу №2241 від 14.07.2017 року не відповідає вимогам закону та порушує права позивача, як споживача фінансових послуг, оскільки, на час його укладення відповідач не мав відповідного дозволу (ліцензії) на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Пунктом 4 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою КМУ від 07.12.2016 року №913, підтверджується обов'язок суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, на отримання відповідної ліцензії на провадження такої господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що відповідачем не було спростовано посилання позивача на відсутність ліцензії для здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, на час укладення спірного договору, тому, суд вважає, що дана обставина також є підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

В договорі фінансового лізингу, укладеному між сторонами, відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості комплектності та інших умов з продажу товару, звужені обовязки лізингодавця, розширені його права. Крім того, договір не містить положень дострокової сплати лізингових платежів, що є обмеженням принципів справедливості, розумності та добросовісності, та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вищезазначені обставини в своїй сукупності свідчать про наявність підстав для визнання укладеного між сторонами договору фінансового лізингу недійсним.

Разом з тим, у частинах 2,3 статті 216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину, кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобовязана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки.

Отже, відповідач має повернути позивачеві сплачені за недійсним договором №2241 фінансового лізингу від 14 липня 2017 року кошти в сумі 97000грн., оскільки, дані кошти по суті є збитками позивача, понесеними ним в процесі виконання умов недійсного договору, а тому, такі витрати підлягають відшкодуванню відповідачем.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідачем позовні вимоги позивача належними та допустимими доказами не спростовані, тому, суд вважає, що позовні вимоги позивача необхідно задовольнити повністю, оскільки в матеріалах справи наявні докази щодо визнання договору №2241 від 14.07.2017 року фінансового лізингу недійсним, що є підставою для відшкодування збитків на користь позивача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути 970грн. 00коп. судового збору на користь держави, оскільки, позивач згідно законодавства звільнений від сплати судового збору.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 10, 12, 76,81,82,141,200,206,264-268,354 ЦПК України, ст. ст. 216,220,760,799,806 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», суд-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним та застосування реституції, задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір №2241 фінансового лізингу від 14.07.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», адреса: 02099, м.Київ, вул.Бориспільська,б.26-Б, кімн.32-Б, , та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 09834, Київська область, Тетіївський район, с.Стадниця, вул.Гуркіна,б.9.

Стягнути з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», адреса: 02099, м.Київ, вул.Бориспільська,б.26-Б, кімн.32-Б, , на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 09834, Київська область, Тетіївський район, с.Стадниця, вул.Гуркіна,б.9, грошові кошти в сумі 97000 (девяносто сім тисяч) 00 копійок, отримані за наслідками укладення договору №2241 фінансового лізингу від 14 липня 2017 року.

Стягнути з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», адреса: 02099, м.Київ, вул.Бориспільська,б.26-Б, кім.32-Б, , судовий збір в сумі 970 (девятсот сімдесят ) гривень 00 копійок на користь держави: отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача:6001, код класифікації доходів бюджету:22030106.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного рішення: 31.08.2018 року.

Суддя: П.І.Лісовенко