Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 645/6061/15-ц

провадження № 61-3794св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Бобровського В. В., Кокоші В. В., Черкасова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого воно є, та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 9 564 грн строком до 24 квітня 2009 року та сплатою 12 % річних.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 січня 2010 року з ОСОБА_3 на користь позивача стягнута заборгованість за вищезазначеним кредитним договором у розмірі 49 794 грн 11 коп. Це рішення відповідачем не виконано, а отримані ним кредитні кошти банку не повернуті.

Розмір простроченої заборгованості за кредитним договором станом на 13 липня 2015 року становить 9 542 грн 50 коп.

Посилаючись на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, АТ КБ «ПриватБанк», уточнивши позовні вимоги, просило стягнути із ОСОБА_3 заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами за період із 13 липня 2010 року до 13 липня 2015 року у розмірі 67 918 грн 74 коп.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 15 грудня 2015 року у складі судді Ульяніч І. В. у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням суду від 25 січня 2010 року, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, на користь позивача була стягнута заборгованість за кредитним договором, враховуючи суму кредиту, відсотки, комісію та пеню, після закінчення строку дії договору. Невиконане судове рішення не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє позивача права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 15 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за відсотками за кредитним договором від 24 квітня 2007 року у розмірі 67 918 грн 74 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач не виконав умови кредитного договору та не повернув АТ КБ «ПриватБанк» отриманий ним кредит у сумі 9 542 грн 50 коп., у зв'язку з чим вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за відсотками, нараховану на прострочену заборгованість за кредитом за період із 13 липня 2010 року до 13 липня 2015 року у розмірі 67 918 грн 74 коп.

У березні 2016 року ОСОБА_3, в інтересах якого діє представник ОСОБА_4, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Скарга аргументована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») «Стандарт», у пункті 5.5 яких встановлено позовну давність тривалістю 5 років, не містять підпису ОСОБА_3 та помилково стягнув заборгованість за відсотками за 5 років.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 645/6061/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Встановлено, що 24 квітня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 9 564 грн зі сплатою 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком його повернення до 24 квітня 2009 року.

Згідно з пунктом 5.5 Умов надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплату нарахованих відсотків, комісії та інших витрат.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 січня 2010 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 24 квітня 2007 року у розмірі 49 794 грн 11 коп., з яких заборгованість за кредитом - 9 564 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 9 371 грн 62 коп., заборгованість із комісії за користування кредитом - 5 508 грн 96 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 12 502 грн 19 коп.

Вказане рішення суду ОСОБА_3 не виконав та отримані ним кредитні кошти не повернув.

Обгрунтовуючи підстави позову, АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що в результаті неналежного виконання умов кредитного договору та невиконання вищезазначеного рішення суду від 25 січня 2010 року утворилася заборгованість, яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками, нарахована на прострочену заборгованість за кредитом за період з 13 липня 2010 року до 13 липня 2015 року у розмірі 67 918 грн 74 коп.

Проте з висновками апеляційного суду погодитись не можна.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 подав заяву про застосування позовної давності, зазначивши, що строк кредитного договору закінчився 25 квітня 2009 року, а з позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулось лише у липні 2015 року.

АТ КБ «ПриватБанк» наполягало на тому, що зобов'язання за кредитним договором не припинено, оскільки відповідач кредитні кошти не повернув, а тому банк має право на стягнення заборгованості у межах п'ятирічного строку позовної давності, передбаченого пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якого банк мав право на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, зазначивши, що після спливу дії договору, право кредитодавця на стягнення процентів за кредитом і пені припиняється, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 квітня 2009 року включно.

Відтак, обов'язок відповідача повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами існував у межах строку кредитування. У подальшому відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованої на прострочену заборгованість за кредитом за період з 13 липня 2010 року до 13 липня 2015 року, апеляційний суд вищезазначеного не врахував, як і не звернув увагу на те, що припинення обов'язку позичальника з подальшої оплати щомісячних платежів з погашення кредиту після прийняття Фрунзенським районним судом міста Харкова рішення 25 січня 2010 року про стягнення кредиту зумовлює припинення права кредитора на продовження нарахування і стягнення відсотків за кредитом, який вже стягнутий судом.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою права, що підлягає застосуванню, та, надавши оцінку доводам та доказам сторін, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, слід задовольнити, рішення апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року скасувати, а рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 15 грудня 2015 року залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року скасувати.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 15 грудня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат