Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 185/5490/16-ц

провадження № 61-25063 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 01 червня 2017 року у складі судді Палюх Т. Д. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року у складі суддів Красвітіної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», банк), в якому просила: визнати частково недійсним кредитний договір від 01 липня 2008 року, укладений між нею та відповідачем з моменту його укладання, а саме, з 01 липня 2008 року, в частині пункту 2 частини 1 «Базові умови кредитування. Визначення термінів» щодо розміру і валюти кредиту; визнати видачу відповідачем споживчого кредиту позивачу за кредитним договором від 01 липня 2008 року не в сумі 20 560 швейцарських франків, а в сумі 91 492 грн.

Позов мотивовано тим, що 01 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП «Банк», та позивачем укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту в сумі 20 560 швейцарських франків зі сплатою відсотків за користування кредитом за плаваючою процентною ставкою, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 5,99 % річних + FIDR, зі строком повернення до 03 липня 2023 року.

Позивач вважає, що кредитний договір порушує її права, як споживача фінансових послуг, дії банку при його укладенні розцінює як недобросовісні.

Так, під час укладення кредитного договору працівники банку повідомили позивачу, що кредитні ліміти на українську гривню та долари США вже вичерпані, і запропонували надання кредиту у швейцарських франках, з конвертацією валюти і видачі коштів у гривні, а також можливістю оплати за кредит у гривні.

Разом з тим, про те, що курс швейцарського франку по відношенню до гривні є найбільш вразливим до коливання, працівники банку в будь-якій формі її не попередили.

Позивач підписала договір та отримала від відповідача кредит в сумі 91 492 грн, яка за курсом валют була еквівалентна 20 560 швейцарським франкам.

Зобов'язання за кредитними договором позивач виконувала сумлінно, незважаючи на те, що курс швейцарського франка по відношенню до національної валюти збільшувався, а відповідач в свою чергу збільшував відсоткову ставку за кредитом.

Станом на 09 червня 2016 року позивач повернула банку 211 271 грн за отримані у кредит кредитні кошти в сумі 91 492 грн, тому звернулась до відповідача з проханням визнати кредитний договір виконаним, оскільки фактично не отримувала кредит в іноземній валюті, але відповідач у задоволенні заяви відмовив.

Позивач вважає, що кредитний договір у частині валюти кредитування був удаваним, оскільки фактично його укладено в національній валюті - гривні, що є підставою для визнання договору недійсним у цій частині.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані ним, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору та змісту валютного меморіального ордеру від 01 липня 2008 року, на рахунок позивача було перераховано суму, яку було погоджено у самому договорі кредиту у швейцарських франках, що становить 20560 одиниць зазначеної валюти, у зв'язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки, відповідно до змісту кредитного договору, на його виконання банком було перераховано кредитні кошти в розмірі 20560 саме у швейцарських франках. При цьому позивача письмово попереджено про ризики укладення кредитного договору в іншій валюті, ніж національна, відповідно до застережень, які містяться в кредитному договорі.

Посилання позивача на те, що укладений сторонами кредитний договір в іноземній валюті, відповідно до статті 235 ЦК Україниє удаваним, оскільки був вчинений для приховання іншого правочину - кредитного договору в національній валюті, не відповідає дійсності, оскільки умови конвертування банком іноземної валюти в національну для здійснення платежів за кредитом споживачем в українській гривні передбачені кредитним договором, тобто, не є прихованими. Удаваність оспорюваного правочину в частині валюти кредитування є недоведеними, спростовуються зібраними у справі доказами та встановленими фактами.

У касаційній скарзі, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені ними рішення та задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитний договір в частині валюти кредитування є удаваним, оскільки факт отримання кредиту саме у гривні підтверджується заявкою на видачу кредиту, погашення чергових платежів по кредиту здійснювалось також у гривні. Позивач посилалась на те, що не мала намір отримувати кредит у швейцарських франках.

У касаційній скарзі позивач посилається на ті ж обставини і доводи, якими обґрунтовувала позов.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач не погодився з доводами позивача та просив залишити без змін ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Частиною першою статті 627 ЦК Українивизначено принцип цивільного права, як свобода договору, яким передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 235 ЦК Українипередбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК Українивстановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Підпунктом «д» пункту 2 частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Під час розгляду справи, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів судами установлено, що в укладеному між сторонами кредитному договорі позивач засвідчила своїм підписом кожний його аркуш, тобто при його укладенні ознайомилась з усіма істотними та іншими умовами договору.

У вказаному кредитному договорі зазначена мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а позивач взяла кредит та зобов'язалась повернути його банку відповідно до обумовлених сторонами умов.

У додатку №1 до договору, підписаного позивачем, до неї у письмовій формі доведено інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору у валюті кредиту швейцарських франках, зокрема загальну суму щомісячного платежу, яка включає в себе погашення тіла кредиту, сплату відсотків за користування кредитом, зазначено також про платежі за надані послуги, в тому числі за розрахунково-касове обслуговування, страхування, послуги нотаріуса, інші послуги. Вказаним додатком зазначено абсолютне значення подорожчання кредиту.

На підставі умов кредитного договору банк перерахував у безготівковій формі шляхом перерахування тіла кредиту у розмірі 20560 швейцарських франків на рахунок позивача, що був відкритий у ЗАТ «ОТП «Банк», що підтверджується валютним меморіальним ордером №1 від 01 липня 2008 року.

Після надходження кредитних коштів на рахунок позивача, якими вона мала можливість розпорядитись на власний розсуд на споживчі цілі (згідно умов договору), остання виявила бажання отримати готівкою через касу банку вказані кредитні кошти, конвертувавши їх у національну валюту - гривня, що на час отримання готівки склало 91 492 грн, що підтверджується заявкою на видачу готівки №9 від 01 липня 2008 року.

Установивши, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору та змісту валютного меморіального ордеру №1 від 01 липня 2008 року, на рахунок позивача було перераховано суму, яку було погоджено у самому договорі кредиту у швейцарських франках, що становить 20 560 одиниць зазначеної валюти, і кредитні кошти у вказаній сумі були перераховані позивачу саме у швейцарських франках, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав вважати укладений між сторонами кредитний договір удаваним відповідно до статті 235 ЦК України в частині валюти кредитування, оскільки умови конвертування банком іноземної валюти в національну для здійснення платежів за кредитом споживачем в українській гривні передбачені кредитним договором, тобто, не є прихованими.

Доводи касаційної скарги позивача про удаваність укладеного між сторонами кредитного договору в частині валюти кредитування та її посилання на отримання кредиту у гривні, спростовуються встановленим судами під час розгляду справи обставинами та дослідженими доказами, зокрема, підписаним позивачем текстом кредитного договору, графіком погашення кредиту, заявкою на видачу кредиту, в яких вказується, що кредит отримується саме в швейцарських франках.

Доводи касаційної скарги, що при укладенні договору позивач не була попереджена про що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором, несе споживач, спростовуються дослідженими судами доказами, на підставі яких було встановлено, що відповідно до застережень, які містяться в кредитному договорі, позивач була письмово попереджена про ризики укладення кредитного договору в іншій валюті, ніж національна.

Крім того, коливання іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості, могла, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими, оскільки зазначене стосується обох сторін договору та не може бути безумовною підставою для визнання його недійсним.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердились під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, та фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, у зв'язку з чим підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 01 червня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська