Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 592/8761/15-ц

провадження № 61-8858св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Сумської області від 26 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Лузан Л. В., Сибільової Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

09 вересня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що 19 червня 2008 року між Відкритим акціонерним банком «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №1801/0608/71-099, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 52 600,00 доларів США зі сплатою 11,90 % річних за користування кредитом на строк з 19 червня 2008 року по 19 червня 2038 року. Банк зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредит у розмірі та у строки передбачені договором.

19 червня 2008 року з метою забезпечення виконання позичальником грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором укладено іпотечний договір, згідно з яким іпотекодавець ОСОБА_4 передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру під АДРЕСА_1, загальною площею 49,35 кв.м.

30 липня 2009 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору від 19 червня 2008 року.

25 лютого 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого у порядку, обсязі та на умовах, визначених вказаним договором, ПАТ «Сведбанк» передає ПАТ«Дельта Банк»права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позичальник умов кредитного договору належним чином не виконує, про що його повідомлено, станом на 29 березня 2016 року заборгованість відповідача за кредитним договором складає 1 574 926,73 грн, тому позивач просить у рахунок виконання зобов'язання щодо сплати вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 19 червня 2008 року шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк» та визнати за позивачем право власності на жилу квартиру, що складається з двох кімнат, загальною площею 49,35 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 червня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 19 червня 2008 року, а саме, на спірну двокімнатну квартиру, загальною площею 49,35 кв.м, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк». Визнано за ПАТ «Дельта банк» право власності на вказану жилу квартиру. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Відповідно до статті 217 ЦПК України 2004 року відстрочено виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки положеннями закону передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 26 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 01 червня 2016 року скасовано. Ухвалено рішення про відмову в позові. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, суд не звернув увагу, що сторони іпотечного договору визначили, що такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено лише у позасудовому порядку (пункт 12.3 іпотечного договору), що встановлений статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками.

У поданій у вересні 2016 року касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній цивільній справі.

У лютому 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб визнання на нього права власності за рішенням суду, що відповідає статті 16 ЦК України, правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 11 грудня 2013 у справі № 6-124цс13.

Апеляційним судом Сумської області безпідставно враховано постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06 липня 2016 року, залишену без змін ухвалою Харківської апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2016 року, якою визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюком В. С. щодо зміни умов обтяження на нерухоме майно.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що умовами іпотечного договору передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності як позасудовий спосіб захисту, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, не досліджував та не встановив наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому апеляційний суд обґрунтовано скасував незаконне рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд Сумської області дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові у вказаній справі, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 та у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 19 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 52 600,00 доларів США зі сплатою11,90 % річних строком до 19 червня 2038 року (т.1, а.с. 5-8).

З метою забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором від 19червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, згідно з яким вона передала банку в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру під АДРЕСА_1, загальною площею 49, 35 кв.м.

25 лютого 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ«Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у відповідача перед банком утворилась заборгованість у розмірі 1 574 926,73 грн.

Відповідно до пункту 10.3. іпотечного договору від 19червня 2008 року іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 12 іпотечного договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 12.1. зазначеного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки застосовується за рішенням суду.

Пунктом 12.2. іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки застосовується у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості іпотекодавця за основним зобовязанням, а саме заяву про невиконання іпотекодавцем умов основного зобовязання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього договору. Виконавчий напис вчиняється на примірнику даного договору, який після нотаріального посвідчення буде видано іпотекодержателю. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку.

Відповідно до підпункту 12.3.1 пункту 12.3 іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті пункту 12.3. договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першоюстатті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з умовами договорів іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя; інших передбачених чинним законодавством України документів (пункт 12).

Відповідно до підпункту 12.3.1 пункту 12звернення стягнення зазастереженням про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», а договір про задоволення вимог іпотеко держателя є підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на предмет іпотеки.

Сторони цього договору дійшли згоди, що правовою підставою реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є зазначене в цьому договорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки за невиконання основного зобов'язання.

Отже, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статтііпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38,39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей328,335,392 ЦК України у контексті статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку дійшла ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року при розгляді справи № 760/14438/15-ц.

З огляду на встановлені у справі обставини та відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки спірний договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності, викладене в підпункті12.3.1 пункту 12 договору, що є виключно позасудовим способом урегулювання спору.

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду про відмову в позові.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 26 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик