АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа 171/576/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2, від імені та в інтересах яких діє ОСОБА_6, на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року, яке постановлено суддею Чумак Т.А. у м. Апостолове Дніпропетровської області о 10 годині 05 хвилин, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла її мати - ОСОБА_7.

Звернувшись до державного нотаріуса Апостолівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/8 частку земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10.4721 га, розташованої на території Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області, кадастровий № НОМЕР_1, отримала відмову у видачі свідоцта на підставі наявності заповіту, який посвідчено секретарем виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кучер Т.Ф. від 23.02.2015 року, за реєстровим № 14. Спадкоємцями за вищевказаним заповітом є - ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Вважає, що під час вчинення та посвідчення заповіту не було дотримано вимог до правочинів як вільне волевиявлення його учасника, яке повинне відповідати його внутрішній волі. На момент складання заповіту на випадок своєї смерті заповідач не усвідомлювала значення своїх дій через те, що страждала рядом тяжких хронічних захворювань, в тому числі страждала онкологічним захворюванням, постійно приймала знеболюючі препарати, які містили наркотичні речовини, не вставала з ліжка. Заповідач не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними на момент складання заповітів.

Просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 від 23 лютого 2015 року, посвідчений секретарем виконкому Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кучер Т.Ф. за реєстровим № 14.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивовано тим, що, після смерті своєї матері, 24.02.2016 року вона звернулася до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/8 частку земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,4721 га, в межах згідно з планом, розташованої на території Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області, кадастровий № НОМЕР_4 та отримала відмову у видачі свідоцтва в зв'язку зі складенням спадкодавицею - ОСОБА_7 заповіту, який посвідчено секретарем виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кучер Т.Ф. від 22.01.2013 року за реєстровим № 06. Спадкоємцями за вищевказаним заповітом є - ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Вважає, що під час вчинення та посвідчення цього заповіту, як і заповіту від 23 лютого 2015 року, не було дотримано вимог до правочинів щодо вільного волевиявлення його учасника, яке повинне відповідати його внутрішній волі. Всупереч вимогам ч.3 ст.203 ЦК України при складанні заповіту волевиявлення заповідача не відповідало її внутрішній волі через вчинення підпису в заповіті іншою особою замість заповідача.

Просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 від 22 січня 2013 року, посвідчений секретарем виконкому Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кучер Т.Ф. за реєстровим № 06

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним об'єднано в одне провадження (а.с. 26).

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Застосовано наслідки недійсності нікчемних правочинів - заповіту ОСОБА_7 від 22 січня 2013 року, посвідченого секретарем виконкому Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кучер Т.Ф. за реєстровим № 06, та заповіту ОСОБА_7 від 23 лютого 2015 року, посвідченого секретарем виконкому Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кучер Т.Ф. за реєстровим № 14, та скасовано державну реєстрацію вказаних заповітів.

Витрати, пов'язані з розглядом даної справи, покладено на ОСОБА_1

В апеляційній скарзі представник відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині визнання оспорюваних заповітів нікчемними. Зокрема, посилається на те, що порушення порядку складання заповіту не вплинуло на волевиявлення заповідача, а судова практика склалась таким чином, що незначні формальності порушення процедури посвідчення заповітів не можуть визнаватися підставами для визнання заповіту недійсним або нікчемним, а суттєвих порушень при посвідченні заповітів ОСОБА_7 судом встановлено не було. При цьому, зазначає, що рішення суду ґрунтується виключно на поясненнях свідків та візуальному огляді судом оригіналу заповіту, що є недостатніми та неналежними доказами та не доводять заявлених позовних вимог ОСОБА_1 і не можуть бути підставою для визнання заповітів нікчемними.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначає, що доводи вказані в апеляційні скарзі є необґрунтованими, тому рішення слід залишити без змін, а в задоволені скарги відмовити.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_6, яка також діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_2, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_10, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заповітів недійсними, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог в частині відсутності вільного волевиявлення заповідача ОСОБА_7 при складанні заповітів від 22.01.2013 року та від 23.02.2015 року.

Згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Оскільки, учасниками справи не оскаржуються висновки суду першої інстанції в частині відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заповітів недійсними у зв'язку з відсутністю вільного волевиявлення заповідача ОСОБА_7 при їх складанні, колегія суддів не перевіряє такі висновки суду та вважає встановленим факт укладення оспорюваних договорів за вільним волевиявленням заповідача.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про нікчемність заповітів ОСОБА_7 від 22.01.2013 року та від 23.02.2015 року у зв'язку з тим, що при посвідченні оскаржуваних заповітів не було дотримано передбаченого законом порядку вчинення нотаріальних дій.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 12.02.2008 року та свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 30.06.1979 року (а.с.6-7).

Згідно заповіту, посвідченого 23 лютого 2015 року секретарем виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Кучер Т.Ф., ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, належну їй земельну ділянку, кадастровий № НОМЕР_1, заповіла дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В заповіті зазначено, що він прочитаний ОСОБА_7 особисто уголос та власноручно підписано у присутності секретаря виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Апостолівського району. Вказаний заповіт зареєстровано в реєстрі за № 14 (а.с.76).

Згідно заповіту, посвідченого 22 січня 2013 року секретарем виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Кучер Т.Ф., ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, належну їй земельну ділянку, кадастровий № НОМЕР_4, заповіла дітям ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

В заповіті зазначено, що він прочитаний ОСОБА_7 особисто уголос та власноручно підписано у присутності секретаря виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Апостолівського району. Вказаний заповіт зареєстровано в реєстрі за № 06 (а.с.77).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.02.2016 року, постановленої державним нотаріусом Апостолівської держнотконтори ОСОБА_11, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на 1/8 частку земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_5, оскільки спадкодавицею ОСОБА_7 було складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кучер Т.Ф. 23 лютого 2015 року за реєстровим № 14, та спадкоємці за заповітом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли спадщину, подавши заяви про прийняття спадщини за заповітом (а.с.8-9).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.02.2016 року, постановленої державним нотаріусом Апостолівської держнотконтори ОСОБА_11, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на 1/8 частку земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_6, оскільки спадкодавицею ОСОБА_7 було складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кучер Т.Ф. 22 січня 2013 року за реєстровим № 06, та спадкоємці за заповітом ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийняли спадщину, подавши заяви про прийняття спадщини за заповітом (а.с.37-38).

Спір виник з приводу чинності заповітів ОСОБА_7 від 22.01.2013 рокуу та від 23.02.2015 року.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Вимоги щодо процедури нотаріального посвідчення заповітів визначаються Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25 серпня 1994 року.

Згідно з ч. 4 ст. 1, ст. 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування. Однією з нотаріальних дій, які вчиняють уповноважені посадові особи органу місцевого самоврядування є посвідчення заповітів.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України, п. 157, п. 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Аналогічні положення закріплено й у Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затверджена Наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25 серпня 1994 року зі змінами чинними на момент посвідчення заповіту.

Як вбачається з заповіту ОСОБА_7, посвідченого 23 лютого 2015 року секретарем виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Кучер Т.Ф., та заповіту ОСОБА_7, посвідченого 22 січня 2013 року секретарем виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Кучер Т.Ф., заповіти за своєю формою та змістом відповідають вищезазначеним вимогам Закону. Заповіти прочитані ОСОБА_7 особисто уголос та власноручно підписано у присутності секретаря виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Апостолівського району (а.с. 76, 77).

При цьому, обидва заповіти зареєстровані у Спадковому реєстрі у відповідності до вимог ст. 1247 ЦК України.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що заповіт від 22.01.2013 року підписаний не заповідачем ОСОБА_7, а одним із спадкоємців, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Так, згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем не надано до суду достатніх та беззаперечних доказів щодо підписання заповіту від 22.01.2013 року не заповідачем, а іншою особою.

До наявної ж в матеріалах справи пояснювальної записки секретаря виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Кучер Т.Ф. про те, що при підписані двох примірників заповіту один з примірників помилково був підписаний одним зі спадкоємців та оригінал заповіту від 22.01.2013 року не зберігся, колегія суддів відноситься критично.

Так, на аркуші справи №101 наявний оригінал заповіту ОСОБА_7 від 22 січня 2013 року, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кучер Т.Ф., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №06, та був наданий суду Апостолівською державною нотаріальною конторою (а.с. 100, 101), що свідчить про те, що оригінал цього заповіту у встановленому Законом порядку було зареєстровано у Спадковому реєстрі та він зберігався в Апостолівській державній нотаріальній конторі.

Пояснення ж свідків про те, що заповіт підписано не особисто заповідачем не є належними доказами у справі, оскільки вони не є фахівцями в даній галузі та не можуть робити достовірні висновки щодо належності підпису певній особі.

При цьому, судом першої інстанції по справі не було проведено судово-почеркознавчу експертизу у зв'язку з недостатністю матеріалів для проведення експертизи (а.с. 102-104, 153-154, 156-157, 160-162, 165-166, 169-171), а у суді апеляційної інстанції позивачем таке клопотання взагалі не заявлялося.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядилася своїми правами щодо доведення своїх позовних вимог, у зв'язку з чим колегія суддів вирішує спір за наявними матеріалами справи, які не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження доводів позивача ОСОБА_1 про те, що заповіт підписано не спадкодавцем.

Не може погодитись колегія суддів й доводами позивача щодо порушення таємниці заповіту при посвідченні оспорюваних заповітів.

Так, статтею 1255 ЦК України презумовано таємницю заповіту та визначено, що нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту.

Перелік осіб, на яких Законом покладено обов'язок з дотримання таємниці заповіту є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, а тому повідомлення спадкодавцем ОСОБА_7 своїм спадкоємцям про складання заповіту та його змісту не тягне за собою порушення таємниці заповіту, оскільки заповіт - це особисте розпорядження заповідача та останній наділений правом не лише розпорядитися належними йому правами, на випадок своєї смерті, але й повідомити про те за життя будь-яких осіб, на його розсуд, і обмеження такого права заповідача є неприпустимим та у жодному випадку не тягне за собою визнання такого заповіту недійсним.

Отже, ОСОБА_7, як заповідач, скористалася своїм правом на повідомлення своїх спадкоємців про обсяг спадкового майна, яке вона їм заповідає.

При цьому, судом не було встановлено обставин щодо розголошення відомостей про складення ОСОБА_7 заповіту та його змісту особами, які, згідно вимог ст. 1255 ЦК України, зобов'язані зберігати таємницю заповіту.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заповітів недійсними у зв'язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1653,64 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2, від імені та в інтересах, яких дії ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволені позову до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання заповітів недійсними.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі - судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1653 (одна тисяча шістсот п'ятдесят три) гривні 64 (шістдесят чотири) копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: