Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/5796/17 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 5 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 07 червня 2018 року під головуванням судді Перекупки І.Г.

у цивільній справі № 295/5796/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про зобов'язання усунути перешкоди в здійснені права власності, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом. З урахуванням уточнень до позовної заяви просила усунути перешкоди щодо використання земельної ділянки розміром 0,0090 Га. за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення її від вбиральні і хліва протягом місяця після набрання рішенням законної сили та стягнути з відповідача 1 500 грн. на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та 3 000грн. - моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона відповідно до Договору купівлі-продажу від 30.05.1991 року є власником 44/100 частини будинку за вказаною вище адресою. Державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 вона визначено її право власності на земельну ділянку площею 0,0420 га. Цим же державним актом визначено список співвласників земельної ділянки біля будинку, в тому числі і ОСОБА_6, якій належить 0,0535 га. Отже вказана земельна ділянка перебуває у неї з ОСОБА_6 у спільній частковій власності. Проте на протязі більше ніж 10 років вона не має можливості нормально користуватись своїм житлом, оскільки її сусіди - родина ОСОБА_3 усіляким чином чинять їй перешкоди в нормальному проживанні. Зокрема, недобросовісно користуючись своїми правами, ОСОБА_7 встановила вбиральню та сарай безпосередньо перед вікнами її частини будинку, чим порушила санітарні та будівельні норми, закріплені на території України. З цього приводу вона неодноразово зверталась до всіх компетентних органів міста - до міського Голови, до Держземгеокадастру, до КП «Інспекція з благоустрою», до ГУ Держпродспоживслужби, до поліції зі скаргами на дії сусідів, але її звернення результатів не дали. Тому вона змушена була звернутись до суду з цим позовом.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 07 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди щодо використання земельної ділянки розміром 0,0090 Га. за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення її від вбиральні, сараю протягом місяця після набрання рішення законної сили. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 2 000 (дві тисячі грн.) в рахунок заподіяної моральної шкоди.

В решті позовних вимог - відмовлено. Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 640,00 грн.

У поданій через свого представника апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема апелянт зазначає, що задовольняючи позов, суд частково залишив поза увагою той факт, що спірні господарські споруди перебувають у спільній частковій власності сторін, при цьому порядок їх користування не встановлений, частки в натурі не виділені, що виключає можливість вирішення спору про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою до реєстрації права власності за сторонами на земельну ділянку, виділення в натурі часток в будинковолодінні або встановлення порядку користування ними. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції до спірних правовідносин мав би застосувати положення ч.1 ст.88 ЦК щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває у спільній частковій власності, за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Крім того, під час розгляду справи суд за наявними у справі доказами, мав би встановити що сарай Л-Б,В, вбиральні У-У1 знаходяться у спільній частковій власності позивача, відповідача та третьої особи - ОСОБА_8, яка має 13/100 частин у будинковолодінні. Ухвалюючи рішення про демонтаж сараю та вбиральні, які були побудовані ще до придбання будинку апелянтом, суд фактично вирішив питання про права та обов'язки іншого співвласника, яка не залучалась до участі у справі. Проте суд на ці обставини уваги не звернув.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30.05.1991 року ОСОБА_5 є власником 44/100 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1. Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 вона є власником земельної ділянки площею 0,0420 га. за цією ж адресою (а.с.9-18).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою порушено право позивачки на безпечне користування належним їй нерухомим майном. При цьому суд виходив з того, що відповідно до положень «Санітарних правил утримання територій населених місць» СанПіН 42-128-4690-88 від 05.08.1988 р. №4690-88 пункту 2.3.1 на території приватних будинковолодінь відстань від дворових вбиралень визначається самими домовласниками і може бути скорочена, але не менше ніж на 8-10 метрів.

Крім того, відповідно п.3.26 ДБН 360-93.26 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» дворові вбиральні та очисні споруди каналізації повинні знаходитись у глибині двору не ближче 15 м від вікон житлових будинків, в тому числі і сусідніх садиб, сараї для утримання худоби і птиці - не ближче 12 м.

Проте, погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з»ясування всіх обставин справи.

Так, матеріали справи свідчать про те, що право сторін на певний розмір земельної ділянки біля спірного домоволодіння визначено Державними актами про право власності на земельну ділянку. Цих обставин сторони не заперечують.

За приписами закону видачі Державних актів передує визначення в натурі меж земельної ділянки, що передається у власність особи.

Зміст заявлених позивачкою вимог свідчить про те, що спір порушено з приводу користування земельною ділянкою розміром 0,0090 Га., яка позивачці не належить, а перебуває у комунальній власності міської ради та віднесена до земель житлової і громадської забудови.

Вказані обставини підтверджуються Приписом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, актом обстеження земельної ділянки та актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства.

Саме на ці документи посилалася позивачка в підтвердження заявлених в даній справі вимог. Разом з тим, виходячи з принципу належності доказів, вказані документи не містять інформації щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК).

В даному випадку доказуванню підлягає факт порушення особистих прав саме позивачки. Проте, в порушення зазначених вимог закону та вимог ч.1 ст.81 ЦПК останньою не доведено, яким чином розміщення господарських будівель на земельній ділянці міської ради порушує її права. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про невідповідність відстані їх знаходження від будинку санітарним і будівельним нормам та про пошкодження майна позивачки відповідачкою.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вказаних вище вимог.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обгрунтованість позову.

У зв»язку з наведеним та відповідно до п.2ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням нового - про відмову в позові.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає можливим не стягувати з позивачки понесені відповідачкою витрати на правничу допомогу, враховуючи їх неспівмірність із предметом спору, небажання відповідачки мирним шляхом врегулювати спір, а також ту обставину, що позивач є інвалідом 2 групи (ст.141 ЦПК).

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 07 червня 2018 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про зобов'язання усунути перешкоди в здійснені права власності, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 30.08.2018 року.