Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 505/650/15-ц

провадження № 61-24425св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Гайворонського С. П., Калараш А. А.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила: визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_1; відібрати малолітню дитину ОСОБА_4 від батька - ОСОБА_2, не позбавляючи його батьківських прав, та передати її матері - ОСОБА_1; стягнути з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 у розмірі - 3 000,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць та відібрання її доньки - ОСОБА_4

Позовна засява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року не знаходячись з відповідачем у шлюбі, вона народила доньку - ОСОБА_4. Після народження дитини її відносини з відповідачем погіршилися. Часто стали сваритися, відповідач постійно ображав її. Це змушувало її піти до своєї матері, але страх не бачитися з донькою змушував її повертатися назад. Причиною стало минуле відповідача (двічі судимий; підозрілі друзі, вживання наркотиків та знаходження на обліку у лікаря-нарколога) та докори свекрухи. Відповідач не має офіційних доходів.

З 28 липня 2013 року вона пішла від відповідача, стала проживати у своєї матері. Побоюючись погроз з боку відповідача фізичною розправою, якщо вона забере доньку, вона залишила останню у відповідача. З липня 2013 року відповідач не дає можливості виховувати доньку, забороняє їй бачитися з донькою. Вона випадково бачила доньку декілька разів.

Відповідач вихованням доньки не займається, остання більший проміжок часу проживає у матері відповідача - ОСОБА_5 Відповідач підприємницькою діяльністю не займається, веде аморальний спосіб життя, періодично вживає наркотики, що негативно впливає на виховання та вплине на майбутнє доньки. Проживання доньки з відповідачем суперечить моральним засадам суспільства, положенням законодавства України.

Вона займається підприємницькою діяльністю. Характеризується позитивно. Шкідливих звичок не має, спиртні напої не приймає, наркотиків не вживає. У будинку матері вона створила належні житлово-побутові умови для проживання та розвитку дитини.

Оскільки донька повинна проживати з нею, з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі у розмірі - 3 000,00 грн щомісячно.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 29 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_1

Відібрано малолітню ОСОБА_6, від батька - ОСОБА_2, не позбавляючи його батьківських прав, та передано доньку на виховання матері - ОСОБА_1

Допущено негайне виконання рішення суду в частині відібрання малолітньої ОСОБА_6, від батька - ОСОБА_2, не позбавляючи його батьківських прав, та передачі доньки на виховання матері - ОСОБА_1

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що після ухвалення судом рішення про визначення місця проживання доньки з батьком у позивачки змінилися обставини, які слугували цьому. Позивачка працевлаштувалася, створила належні житлово-побутові умови, її мати вилікувалась від туберкульозу. В інтересах доньки буде її проживання з матір'ю. Без відібрання дитини від батька не буде виконано рішення суду в частині визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02 лютого 2017 року рішення Котовського міськрайонногго суду Одеської області від 29 вересня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, відібрання та передачу дитини на виховання матері - скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, відібрання та передачу дитини на виховання матері - відмовлено.

У решті позовних вимог рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у житті позивачки не відбулися суттєві зміни для визначення, а точніше зміни місця проживання доньки разом з нею. Висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання доньки разом з матір'ю суд вважає передчасним, оскільки цим органом не враховано обставини, які відбулися у житті ОСОБА_1 (вийшла заміж, вагітна). Не враховано, яким чином зміни місця проживання дитини вплинуть на її психологічний стан.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 (ОСОБА_1) подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дав оцінки обставинам, що відповідач тривалий час перебував на відповідному обліку з діагнозом «епізодичне вживання наркотичних речовин», неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, пов'язаної з незаконним обігом наркотичних речовин. Крім того, вважає що експертиза Одеської НДІСЕ № 2272 від 27 жовтня 2016 року проведена поверхнево (лише шляхом окремого опитування ОСОБА_1, відповідача та дитини) ненауково (методи, які вказані експертом, викликають сумніви в їх достовірності), та проведення психологічної експертизи щодо чотирирічної дитини є недоцільним та необґрунтованим, внаслідок чого експертний висновок не може покладатися в основу судового рішення.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишити рішення апеляційного суду Одеської області від 02 лютого 2017 року без змін.

Заперечення мотивовано тим, що в липні 2017 року виповнилося 4 роки як батько та донька проживають самі, мати крім подачі позовів, жодним чином не приймає участі у вихованні дитини, не спілкується з нею, не допомагає матеріально. Мати не знає елементарних звичок доньки, її вподобань, не знає розміру її одежі та взуття. Матері не відомо, який режим харчування в доньки, які продукти, з огляду на алергію, їй заборонені лікарями. Позивачка не піклується і не турбується про доньку, не відвідує її, не допомагає матеріально. В квартирі, де вона проживає з чоловіком та маленькою дитиною, не має навіть ліжка для малолітньої ОСОБА_6. Мати не має доходу. Суд врахував висновок психолога щодо недоцільності зміни місця проживання ОСОБА_6, і що розлучення її з батьком призведе до шкоди дитячій психіці, а отже проживання доньки ОСОБА_6 з матір'ю буде суперечити інтересам дитини.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_6

Після припинення спільного проживання донька залишилася проживати з батьком.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2014 року, визначено місце проживання неповнолітньої доньки - ОСОБА_6 з батьком - ОСОБА_2

Визначаючи місце проживання доньки з батьком, суд першої інстанції виходив з того, що проживання доньки з матір'ю не відповідає її інтересам, оскільки матір безвідповідально ставиться до своїх обов'язків по вихованню та спілкуванню. Перебування дитини у квартирі матері може привести до захворювання на туберкульоз легенів, яким хворіє матір відповідачки, та негативно вплине на її розвиток і виховання. З моменту народження дитини позивач належним чином виконує свої батьківські обов'язки, створив всі необхідні умови для розвитку та виховання доньки, має достатній дохід, характеризується позитивно.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 06 липня 2015 року останній вважає доцільним та таким, що відповідатиме інтересам дитини визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з її матір'ю - ОСОБА_1 за її місцем проживання.

Згідно висновку судової психологічної експертизи від 27 жовтня 2016 року № 2272 зміна умов проживання, виховання та оточення малолітньої ОСОБА_6 у випадку передачі дитини від батька ОСОБА_2 до нової сім'ї матері - ОСОБА_1, враховуючи комплекс факторів, негативно вплине на її психологічний стан.

З урахуванням психологічних умов, які склалися (умов проживання, особливостей оточення та виховання), переїзд на постійне проживання до матері (ОСОБА_1.) не є доцільним в інтересах дитини (ОСОБА_6.).

Між сторонами виникли правовідносин щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За правилами, передбаченими ст. ст. 157, 160, 161 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу.

У відповідності зі ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

За роз'ясненнями, які містяться в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. За змістом ч. 2 ст. 160 СК України та ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» місце проживання дитини, яка досягла 10 років, крім згоди батьків визначається також і з врахуванням думки та згоди дитини.

Встановлено, що рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 липня 2013 року визначено місце проживання неповнолітньої доньки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_2

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 посилається на зміну обставин, які відбулися після ухвалення рішення, і є достатніми для визначення, а точніше зміни місця проживання доньки з нею.

Однак, судами встановлено, що позивачка хоча і зареєстрована як підприємець, але доходів у 2015 році не мала. На час розгляду справи позивачка не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною від іншого чоловіка. Відомості про дохід її чоловіка у матеріалах справи відсутні.

Відповідач від здійснення підприємницької діяльності у 2015 року мав дохід у розмірі - 109 440,00 грн, продовжує здійснювати підприємницьку діяльність. У квартирі відповідача обладнана окрема кімната для дитини. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов позивачки у неї така кімната відсутня. Крім того, у квартирі позивачки разом з нею проживає її новий чоловік та їх малолітня донька.

Відповідно до висновку судової психологічної експертизи встановлено, що переїзд до помешкання матері погіршить умови проживання дитини. На цей час сім'я матері (ОСОБА_1.) складається з 3 членів сім'ї: ОСОБА_1, її нового чоловіка та грудної дитини. Сім'я проживає у двокімнатному будинку. Переїзд ОСОБА_6 до матері не дає їй можливості збереження свого особистого простору, так як їй буде необхідно ділити кімнату з молодшою сестрою. Крім того, в акті обстеження нічого не сказано про можливість розміщення другої дитини, не проаналізовані умови її проживання…

З урахуванням психологічних умов, які склалися (умов проживання, особливостей оточення та виховання), переїзд на постійне проживання до матері (ОСОБА_1.) не є доцільним в інтересах дитини (ОСОБА_6.)…».

Встановлено, що у житті позивачки не відбулися суттєві зміни для визначення місця проживання доньки разом з нею.

Органом опіки та піклування не були враховані в повній мірі обставини, які відбулися у житті ОСОБА_1, не враховано, яким чином зміна місця проживання дитини вплине на її психологічний стан.

Оскільки в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання доньки з матір'ю відмовлено, то відповідно і відмовлено в задоволенні похідних вимог про відібрання дитини від батька. Крім того, підстави для відібрання дитини, передбачені статтею 163 СК України, матеріалами справи не підтверджені.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Доводи касаційної скарги необґрунтовані, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун

В. П. Курило