Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 450/2983/14-ц

провадження № 61-33212св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк», банк) звернулось із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 193 873, 21 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 28 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України»

(далі - ВАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», як позивачем та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 156/7, за яким ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 150 000, 00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15, 5 % річних з кінцевим строком повернення кредиту 28 вересня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 вересня 2007 року укладено договір поруки № 156/7/1 між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_5, згідно з умовами якого ОСОБА_5 зобов'язалася солідарно відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання зобов'язання ОСОБА_4 за кредитним договором. Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_4 не виконав, внаслідок чого у нього станом на 10 жовтня 2014 року наявна заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 193 873, 21 грн.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 січня 2015 року позов ПАТ «Ощадбанк» задоволено. Судом стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 28 вересня 2007 року № 156/7, розмір якої становить 193 873, 21 грн, вирішено питання про розподіл судових витрат.

У своїх висновках суд першої інстанції посилався на те, що банк свої зобов'язання виконав належним чином, ОСОБА_4 не виконав взятих на себе зобов'язань, з врахуванням чого зробив висновок про наявність підстав для задоволення позову.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково. Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Ощадбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 193 873, 21 грн заборгованості за кредитним договором. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості відмовлено.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції у частині висновків про наявність між сторонами кредитних правовідносин. Проте, оскільки банк змінив строк виконання основного зобов'язання, пред'явивши у 2012 році до ОСОБА_4 позов про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок дострокового повернення суми кредиту у повному обсязі, а з цим позовом звернувся лише у жовтні 2014 року, суд застосував до спірних правовідносин правило частини четвертої статті 559 ЦК України та визнав поруку ОСОБА_5 припиненою, з огляду на що відмовив у задоволенні позову до поручителя.

ПАТ «Ощадбанк», не погодившись із зазначеним рішенням суду апеляційної інстанції у частині відмови у позові до поручителя, у квітні 2017 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просило скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року і залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ «Ощадбанк» обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права. Заявник зазначив, що він не змінював строк виконання основного зобов'язання, та, оскільки, строк виконання основного зобов'язання встановлений до 28 вересня 2017 року, порука не припинилася.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року,

далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 вересня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_4 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 156/7.

Згідно з умовами пункту 1.1. кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику на умовах договору кредит в сумі 150 000, 00 грн, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 15, 5 % річних, комісійні винагороди та інші платежі зі строком повернення до 28 вересня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 вересня 2007 року укладено договір поруки № 156/7/1 між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_5, згідно з умовами якого ОСОБА_5 зобов'язалася солідарно відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання зобов'язання ОСОБА_4 за кредитним договором.

ПАТ «Ощадбанк» зобов'язання за кредитним договором з надання кредитних коштів виконало належним чином, що підтверджено випискою з особового рахунку відповідача, отримання кредитних коштів відповідачем не заперечувалося.

Відповідач ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором своєчасно не виконував, внаслідок чого у нього станом на 10 жовтня 2014 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 193 873, 21 грн, з яких 56 250, 00 грн - залишок строкового кредиту, 56 250, 00 грн - залишок прострочених платежів за кредитом; 1 433, 22 грн - нараховані проценти за користування кредитом за період до 30 вересня 2014 року; 46 503, 93 грн - залишок простроченої заборгованості за процентами; 13 646, 51 грн - пеня за прострочення сплати основної заборгованості за період з 01 листопада 2011 року до 09 жовтня 2014 року; 10 126, 34 грн - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом за період з 17 лютого 2012 року до 09 жовтня 2014 року; 3 810, 80 грн - розмір інфляційних витрат від простроченої суми заборгованості за кредитом; 3 541, 87 грн - розмір інфляційних витрат від простроченої суми заборгованості за процентами; 1 197, 57 грн - 3 % річних від простроченої суми заборгованості за кредитом; 1 112, 97 грн - 3 % річних від простроченої суми заборгованості за процентами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання

(у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Пунктом 4.2. договору поруки передбачено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя (а.с. 14).

У договорі поруки, укладеному між банком та ОСОБА_5, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, тому в наведеному випадку підлягають застосуванню правила частини четвертої статті 559 ЦК України, а також пункту 4.2. договору поруки.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у 2012 році ПАТ «Ощадбанк» звернувся до ОСОБА_4 із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок дострокового повернення суми кредиту у повному обсязі.

Доводи касаційної скарги щодо того, що зазначеним позовом банк не змінював строків виконання основного зобов'язання, є необґрунтованими, оскільки з тексту рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 02 листопада 2012 року у справі № 1313/1981/2012 слідує, що банком пред'явлено позов про дострокове стягнення суми кредиту у повному обсязі, включаючи залишок строкового кредиту, суму прострочених платежів, відсотки та пені, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

В оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження

№ 14-154цс18), згідно з яким звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Таким чином, враховуючи, що внаслідок пред'явлення позову про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, банк на підставі статті 1050 ЦК України фактично змінив строк виконання зобов'язання та зумовив визначення моменту початку перебігу строку, у межах якого зобов'язаний був звернутись із позовом до поручителя.

Враховуючи положення частини четвертої статті 559 ЦК України необхідно зробити висновок, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суди зобов'язані перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог наведеної норми права.

Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Такий же правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Встановивши фактичні обставини, суд апеляційної інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами.

Рішення суду апеляційної інстанції у частині задоволення позову банком не оскаржувалось, з огляду на що оскаржуване рішення у наведеній частині не переглядалось.

Верховний Суд встановив, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробила висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик