АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1969/18Головуючий по 1 інстанції - Манько М.В.
Категорія: 48 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
УХВАЛА

17 грудня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. (суддя-доповідач)
Суддів Бородійчука В.Г., Василенка Л.І.

розглянувши у м. Черкаси під час підготовки справи до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 березня 2012 року, ухвалене під головуванням судді Манько М.В., у справі за позовом ОСОБА_6 до Смілянської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в :

23.02.2012 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до Смілянської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, яка є його матір`ю. Після смерті матері позивача відкрилась спадщина на будинковолодіння АДРЕСА_1

Після смерті матері ОСОБА_6 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, оскільки вважав, що прийняв спадщину, так як на момент смерті спадкодавця проживав разом з нею у належному матері будинковолодінні, а після її смерті вступив в управління та володіння спадковим майном і проживав у ньому весь час, в тому числі і на дату подачі позовної заяви. Тому позивач ОСОБА_6, посилаючись на дані обставини, просив суд визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті матері у порядку спадкування за законом.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 березня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено у повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_6 право власності у порядку спадкування за законом на будинковолодіння АДРЕСА_1

27 листопада 2018 року на адресу апеляційного суду Черкаської області надійшла апеляційна скарга ОСОБА_5, яка не приймала участі у розгляді справи, на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 березня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Смілянської міської ради про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_5 зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для справи. При цьому, висновки суду не відповідають обставинам справи, та порушують норми матеріального і процесуального права. ОСОБА_5 вказує, що суд першої інстанції не встановив коло спадкоємців після смерті ОСОБА_7, не перевірив наявність чи відсутність заповіту, а також не встановив, хто був зареєстрований і проживав разом з померлою на день її смерті. Скаржник посилається, що після смерті чоловіка ОСОБА_6, вона виявила у його документах рішення суду, яке нею оскаржується в даний час, та також у документах померлого чоловіка знаходився заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу 16 лютого 2006 року, зареєстрований у реєстрі № 505, з якого вбачається, що його мати - ОСОБА_7 усе своє майно, що буде належати їй на день смерті заповідала їй - ОСОБА_5 та своєму синові ОСОБА_6. ОСОБА_5 вказує у апеляційній скарзі, що про складений на неї та її чоловіка заповіт їй було невідомо. Також вона зазначає, що згідно відповіді Смілянської державної нотаріальної контори, та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 03 березня 2012 року № 29792150 після смерті ОСОБА_7 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. За таких обставин, ОСОБА_5 вважає, що суд дійшов хибного висновку, що позивач є єдиним спадкоємцем , який прийняв спадщину, оскільки постійно проживав із матір'ю на час відкриття спадщини та протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України не заявив про відмову від спадщини, тому за ним повинно бути визнано право власності на спадкове майно. Тому вона вважає дане рішенні суду незаконним, оскільки вказаним рішенням ОСОБА_5 вважає, що порушено її право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 Також вказує, що її чоловік ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання права власності за ним у порядку спадкування , щоб приховати заповіт та позбавити її спадщини. ОСОБА_5 зазначає, що прийняла спадщину після смерті чоловіка шляхом подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, а також крім неї подали заяви дочки померлого ОСОБА_6 : ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

ОСОБА_5 просить скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 березня 2012 року по справі № 2315/1561/2012, 2/2315/464/2012 за позовом ОСОБА_6 до Смілянської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справа підлягає розгляду апеляційному суду Черкаської області у загальному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 29 листопада 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 березня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Смілянської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.

Під час проведення підготовчих дій за апеляційною скаргою ОСОБА_5, заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційне провадження у даній справі підлягає закриттю, враховуючи обставини справи, доводи апеляційної скарги, поданої особою, яка не є стороною у справі, та не приймала участі у розгляді справи виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч.1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: 1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги; 2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалися.

Згідно ч. 2 ст. 362 ЦПК України про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог позивача та належних у матеріалах справи доказів, взявши до уваги довідку зі Спадкового реєстру від 03 березня 2012 року № 29792150, в якій зазначено, що після смерті ОСОБА_7 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. Також, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що позивач був єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину, оскільки постійно проживав зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, та протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України не заявив про відмову від неї. Тому, суд за таких обставин, прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати право власності на спадкове майно.

Як вбачається із матеріалів справи мати позивача - ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується даними свідоцтва про смерть НОМЕР_1, яке наявне у матеріалах справи (а. с. 4).

Згідно даних свідоцтва про народження НОМЕР_2 ОСОБА_7 є матір`ю позивача - ОСОБА_6 (а.с. 17).

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на будинковолодіння АДРЕСА_1 Згідно даних довідки Смілянського відділу КП «Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації від 07 березня 2012 року № 476 будинковолодіння АДРЕСА_1, зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_7 на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених Смілянською державною нотаріальною конторою від 10 червня 1977 року за реєстром № 1457, від 24 серпня 1982 року за реєстром № 1732, від 23 травня 1987 року за реєстром № 2963, зареєстроване в реєстровій книзі 49-2466 (а.с. 27).

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно даних копії паспорта ОСОБА_6, з 07 липня 1979 року та на момент подачі позовної заяви до суду ОСОБА_6 був зареєстрований у будинковолодінні АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Згідно даних листа Смілянської державної нотаріальної контори та інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 03 березня 2012 року № 29792150 після смерті ОСОБА_7 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6, звертаючись до суду з позовною заявою до Смілянської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування, обґрунтовував позовну заяву тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті матері, ОСОБА_7 відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1. Вищезазначене майно належало ОСОБА_7 на підставі договору купівлі - продажу від 10 червня 1977 року за реєстром № 1457, від 24 серпня 1982 року за реєстром № 1732, від 23 травня 1987 року за реєстром № 2963, зареєстроване в реєстровій книзі 49-2466. ОСОБА_6 зазначав, що до смерті матері проживав разом з нею та після її смерті користувався спадковим майном, а тому на підставі п. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається таким , що прийняв спадщину.

Як вбачається із обґрунтування, поданої апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, ОСОБА_5 посилається, шо ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_6. Після смерті чоловіка, ОСОБА_5 виявила у його документах оскаржуване рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 березня 2012 року, яким визнано за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 Крім цього, зазначає, що в документах чоловіка знаходився заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу 16 лютого 2006 року за зареєстрованим № 505, згідно якого ОСОБА_7 усе своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право заповідала своєму синові ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Однак, сама ОСОБА_5 в апеляційній скарзі стверджує, що про наявність складеного на неї і чоловіка заповіту їй не було відомо і про даний заповіт вона дізналась після смерті чоловіка, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, коли виявила вказаний заповіт у його документах. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_5, вважає, що після смерті ОСОБА_7, вона також є спадкоємицею її майна за заповітом, оскільки постійно проживала і була зареєстрована разом із чоловіком ОСОБА_6 та його померлою матір'ю на час відкриття спадщини, а тому прийняла спадщину після її смерті ОСОБА_7 Вказана обставина підтверджується довідкою відділу державної реєстрації виконкому Смілянської міської ради від 24.10.2018 року про її реєстрацію (а.с.40).

Однак, апеляційний суд, дослідивши та перевіривши наявні матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що ОСОБА_5 не було доведено суду апеляційної інстанції порушення її прав ухваленим судом першої інстанції рішенням, оскільки вона не є спадкоємицею за законом 1 черги, яким є її чоловік ОСОБА_6, який є рідним сином померлої. Як вбачається із матеріалів справи згідно даних свідоцтва про шлюб НОМЕР_3, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був зареєстрований 18.10.2008 року, після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. Скаржник не підтвердила належними та допустимими доказами, що прийняла спадщину протягом шести місяців як передбачено законом шляхом подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини або ж підтвердженням належним чином постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Отже, оскільки ОСОБА_5 не подавала заяви до нотаріальної контори протягом шести місяців після смерті ОСОБА_7, то не є достатнім доказом вважати, що вона є особою, яка прийняла спадщину, оскільки вона не є спадкоємицею 1 черги за законом, не перебувала у родинних стосунках із померлою, а щодо заповіту, то ні на дату відкриття спадщини, ні протягом шести місяців їй не було відомо про наявність заповіту від 16 лютого 2006 року, так як вказувалось вище вона сама, і підтвердила, що знайшла заповіт після смерті чоловіка у травні 2018 року, тобто пройшло понад 11 років, а раніше про заповіт їй було невідомо, тому відповідно спадщину за заповітом вона прийняти не могла протягом шести місяців з 6 лютого 2007 року по 06 серпня 2007 року.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_5 не довела порушення її прав, ухваленим рішенням суду від 30 березня 2012 року, оскільки відсутні докази, які б свідчили, що на момент відкриття спадщини та протягом шести місяців і до оформлення права власності на спадкове майно її чоловіком ОСОБА_6 згідно рішення суду 30 березня 2012 року, та витягу про державну реєстрацію прав, згідно якого ОСОБА_6 є єдиним власником спадкового майна, вона підтвердила, що має законні підстави бути визнаною як спадкоємець за заповітом.

Згідно ч.1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. ч. 1, ст. 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ч.ч.1,3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України. для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

Враховуючи вищевикладені норми права, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги, стосовно того, що ОСОБА_5 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7, оскільки вона постійно проживала і була зареєстрована разом із померлою на час відкриття спадщини, не можуть бути взяті до уваги, так як на момент винесення судом рішення не було відомо про заповіт, а на момент смерті ОСОБА_5 не була спадкоємицею 1 черги за законом, чи іншої черги за законом, оскільки шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був зареєстрований 18.10.2008 року, тобто після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. А тому, в силу 1223, 1261 ЦК України, ОСОБА_6, який прийняв спадщину як спадкоємець першої черги за законом, як син померлої на законних підставах отримав спадщину, звернувшись з позовом до суду, який визнав за ним право власності на будинковолодіння.

Таким чином, ОСОБА_5 не довела порушення своїх прав, рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 березня 2012 року, оскільки у відповідності до норм права, не підтвердила, що прийняла спадкове нерухоме майно після смерті ОСОБА_7 за заповітом від 16 лютого 2016 року за відсутності спадкової справи, відкритої за вказаним заповітом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, враховуючи обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд, приходить до висновку, що скаржником ОСОБА_5, не доведено, що судом першої інстанції було порушено її права, свободи, інтереси, які підлягають захисту у судовому порядку.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про закриття апеляційного провадження на стадії підготовки до розгляду справи на підставі ч. 3 ст. 362 ЦПК України у відповідності до якої, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 362, 367, 368, 374 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 березня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Смілянської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів .

Головуючий Судді Нерушак Л.В. Бородійчук В.Г. Василенко Л.І.