22-ц/775/617/2018(м)
266/458/16-ц

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2018 року місто Маріуполь

справа № 266/458/16-ц

провадження № 22-ц/775/617/2018(м)

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.,

секретар судового засідання Єфремова О.В.,

сторони:

позивач Григор?єва ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача Григор?євої ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Сараєва І.А. від 11 червня 2018 року, дата складання повного тексту рішення 18 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

15 лютого 2016 року Григор?єва ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування будинку недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору дарування від 13 липня 2007 року, який укладений між нею та її сином ОСОБА_3, посвідченим державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори, вона подарувала відповідачу належний їй на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: м. Маріуполь, вул. Дніпропетровська, буд. 58. Укладаючи цей договір вона діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що передає будинок у власність в обмін на догляд та утримання з боку відповідача, оскільки вона потребує догляду за станом здоров'я та похилого віку, а останній обіцяв надавати їй утримання та допомогу, тобто вважала, що укладала договір довічного утримання. Договір дарування вона підписала не читаючи, не розуміючи його змісту та наслідків. Після укладення договору вона залишилася проживати у будинку, відповідач жодного разу не допомагав їй, відмовлявся придбавати їй продукти харчування та інше необхідне. Оскільки стан здоровя її погіршувався, вона почала просити про допомогу у відповідача, якій відповів, що він за договором дарування є власником будинку і може вигнати її з будинку. У звязку з цим у 2015 році вона звернулася до нотаріусу і попросила надати їй копії документів, з яких дізналася, що уклала договір дарування будинку, а не договір довічного утримання. Посилаючись на викладені обставини та на те, що помилялася щодо правової природи договору, прав та обов'язків сторін, що на її думку є обставиною, що має істотне значення, позивачка просила на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України визнати договір дарування будинку недійсним, повернути сторони у первісний стан, залишивши за нею право власності на домоволодіння № 58 у м. Маріуполі по вул. Дніпропетровській, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа державний нотаріус Другої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, про визнання договору дарування будинку недійсним - відмовлено.

24 липня 2018 року ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 червня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд невірно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, не врахував всі обставини, та дійшов неправильного висновку про відмову їй в позові. Суд не взяв до уваги показання свідків, які підтверджували її доводи, проте поклав в основу рішення неправдиві показання інших свідків та не дав їм належної оцінки. Укладаючи договір вона діяла під впливом помилки, вважала, що передає будинок в обмін на догляд та утримання з боку відповідача, оскільки потребує догляду за станом здоров'я та похилого віку, а останній обіцяв надавати їй утримання та допомогу, вважала, що укладала договір довічного утримання.

03 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення, оскільки рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. На час укладення договору дарування позивачці було 56 років, належних та допустимих доказів, які б свідчили про хворобливий стан здоровя позивачки на час укладення договору до суду не надано. Договір дарування укладався за ініціативи позивачки та попередньо обговорювався в сімейному колі. При підписанні договору нотаріус зясовував волю позивачки та розяснював відміну заповіту від договорів дарування та довічного утримання.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_7 заперечувала проти доводів апеляційної скарги і просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа державний нотаріус Другої маріупольської державної нотаріальної контори в судове засідання апеляційної інстанції не зявився, направив до суду листа про розгляд справи у його відсутність.

Згідно з п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 №1402-VIII передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. ОСОБА_8 апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 липня 2007 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчено державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за №3-868 (а.с. 3).

Посилаючись в позовній заяві на ч. 1 ст. 229 ЦК України, правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, як на підставу визнання правочину недійсним, ОСОБА_4 зазначала, що вона є особою похилого віку, хворіє, потребує стороннього догляду і при укладанні договору помилялася щодо правової природи договору, прав та обов'язків сторін, які для неї мають істотне значення, та вважала, що нею фактично укладений договір довічного утримання.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів на підтвердження обставин, з якими пов'язувала свої цивільно-правові вимоги, а обставини, на які посилалась, не є достатніми для висновку про те, що ОСОБА_4, укладаючи договір дарування будинку, помилялася в природі договору, його умовах, своїх та відповідача правах та обов'язках, і така помилка є істотною саме для позивачки як сторони угоди, тобто, для висновку про укладення оспорюваного договору внаслідок помилки і визнання його недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статте 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

За змістом зазначених норм Дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку Обдарованого, у свою чергу Обдарований набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язків надання таких вигод.

Разом з тим, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням

Зі змісту вказаної норми слідує, що помилка може бути визнана істотною, якщо вона стосується природи правочину, прав та обов'язків сторін тощо.

Оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, тобто відповідає вимогам закону.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_7 України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що свої вимоги ОСОБА_4, в числі інших обставин, обгрунтовувала, що при укладенні договору дарування помилялася відносно правових наслідків договору, прав та обов'язків сторін, що на її думку є обставиною, що має істотне значення.

Відповідно до п. 1, п. 11 Договору дарування, при його укладанні ОСОБА_4 та ОСОБА_3, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, склали цей договір про таке: даритель подарував, а обдарований прийняв в дар жилий будинок з належними до нього будівлями подвіря, що розташований в м. Маріуполі по вул. Дніпропетровській за № 58. Зміст статей 717, 719, 721, 727, 530 ЦК України сторонам нотаріусом розяснено (а.с. 3).

Суд першої інстанції встановив, що саме ОСОБА_4 зверталася до Маріупольського БТІ із заявою на видачу витягу стосовно спірного будинку з приміткою «відчуждається жилий будинок А-1 з усіма будівлями та спорудами в цілому» та для виготовлення технічного паспорту (а.с. 4, 13-17).

З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, наданих доказів, суд першої інстанції обгрунтовано зробив висновок, що при вчиненні 13 липня 2007 року правочину - договору дарування будинку, позивачка ОСОБА_4 не помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, мала намір на укладення саме договору дарування житлового будинку, а не іншого правочину.

Текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивачка ОСОБА_4, яка має вищу освіту, на час посвідчення спірного договору дарування не виявила себе як безграмотна та неписьменна, власноруч зазначила своє ім'я, прізвище, по-батькові та поставила свій підпис, тим самим засвідчила, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування будинку.

Доводи позивача щодо незрозумілості природи договору, прав та обов'язки сторін є безпідставними. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Посилання позивачки, що вона, підписуючи договір, його не читала, теж не свідчать про помилку з її боку в розумінні ст. 229 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, що при укладенні договору вона сподівалася на отримання матеріальної допомоги від свого сина, але такої від нього не отримала, апеляційний суд визнає необгрунтованими.

Позивачка не надала доказів про те, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мали місце саме на момент вчинення правочину та що така помилка дійсно мала місце, яку саме істотну умову такої угоди вона неправильно сприймала, яким чином таке неправильне сприйняття вплинуло на її волевиявлення з огляду на те, що договір дарування є безвідплатним договором і мотиви укладення угоди не мають правового значення для вирішення спору про визнання недійсним договору з підстав його укладення внаслідок помилки.

Умови щодо встановлення обов'язку Обдаровуваного надавати Дарувальнику матеріальну допомогу , спірний договір не містить та містити не міг, оскільки є безоплатною угодою.

Доводи апеляційної скарги про те, що укладаючи договір позивач вважала, що передає будинок в обмін на догляд та утримання з боку відповідача, оскільки потребує догляду за станом здоров'я та похилого віку, а останній обіцяв надавати їй утримання та допомогу, вважала, що укладала договір довічного утримання, спростовуються дослідженими в суді першої інстанції доказами.

З пояснень відповідача та свідка ОСОБА_10 суд встановив, що позивачка, як Дарувальник, ніяких умов не ставила Одарованому, види матеріального забезпечення і догляду за нею не обумовлювались, будинок позивачка подарувала добровільно, нотаріусом був розяснений зміст договору дарування та його наслідки.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_8 в суді підтвердили, що позивачка у 2007 році, у період вчинення правочину, не мала тяжких захворювань, керувала власним автомобілем, була працюючою пенсіонеркою, оскільки їй було 56 років.

Відповідно до медичної довідки серії ААБ № 359147, виданої міською поліклінікою №2 03 серпня 2010 року, ОСОБА_4 придатна до керування транспортним засобом (а.с. 80).

Згідно з наданої виписки з амбулаторної карти ОСОБА_4 та листа Комунального закладу Маріупольської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4 м. Маріуполя» ОСОБА_4 за період від 20 січня 2001 року по вересень 2015 року за медичною допомогою не зверталась та на «Д» обліку не перебувала ( а.с.22,67).

Доводи апеляційної скарги позивачки, що вона на теперішній час має поганий стан здоров'я, невелику пенсію, продовжує проживати у житловому будинку, самі по собі не є підставою для визнання відповідного договору дарування недійсним і не свідчать про помилку щодо укладеної угоди в розумінні ст. 229 ЦК України.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачка не надала доказів на підтвердження обставин, з якими пов'язувала свої цивільно-правові вимоги, а обставини, на які посилалась, не є достатніми для висновку про те, що вона, укладаючи договір дарування будинку, помилялася в природі договору, його умовах, своїх та відповідачів правах та обов'язків, і така помилка є істотною саме для позивачки як сторони угоди, тобто, для висновку про укладення оспорюваного договору внаслідок помилки і визнання його недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, є правильним та відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам закону.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами Григор?євої Г.І., відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку.

Суд правильно застосував матеріальний закон, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог позивачки.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем в суді апеляційної інстанції не надано.

Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахування встановленого, апеляційний суд дійшов висновку, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог Григор?євої ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, суд діяв відповідно до вимог матеріального та процесуального закону

За вказаних обставин, апеляційний суд доходить висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача Григор?євої ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного ОСОБА_7 протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 вересня 2018 року.

Головуючий О.М. Пономарьова

Судді С.А. Зайцева

ОСОБА_14