АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року місто Київ.

Справа № 754/11374/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/7555/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року (у складі судді Лісовської О.В.) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини (повний текст рішення виготовлений 26 червня 2018 року), -

В С Т А Н О В И В:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У вересні 2017 року Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення аліментів на її утримання, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач є її батьком. Вона на даний час навчається в Національному університеті &q?м.;Києво-Могилянська академія&quв ; на факультеті інформатики, отримує стипендію. Але цих коштів їй не вистачає, оскільки вона повинна сплачувати грошові кошти за проживання у гуртожитку, витрачати великі кошти за проїзд. Крім того, вона має захворювання зору, що потребує придбання контактних лінз та відповідних крапель. Її мати допомагає грошима, але цих коштів не вистачає. На підставі викладеного позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь на її утримання аліменти у розмірі 2000, 00 грн. щомісячно до закінчення навчання, або до досягнення нею 23 років.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку.

У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав. Пояснив, що він до повноліття дочки постійно надавав матеріальну допомогу, але потім він залишився без роботи, на даний час не має можливості сплачувати аліменти. На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 04.09.2017 року і до закінчення навчання - до 01.07.2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 640, 00 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В скарзі посилалася на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та рішення прийняте з порушенням норм матеріального права.

Зокрема, зазначив, що судом прийняте рішення із порушенням ч.1 ст. 199 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що якщо повнолітня дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Наголошував на тому, що відповідно до довідки ДФС України він не має доходів, а відтак не має можливості утримувати дочку.

Крім того, вказував на те, що, суд прийняв рішення про стягнення аліментів та визначив їх розмір не взявши до уваги можливість утримання другим з батьків - матері дочки, яка наразі працює, що є порушенням ч.2 ст. 200 Сімейного кодексу України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на даний час ОСОБА_2 навчається у Національному університеті &q?и ;Києво-Могилянська академія&qu> ; на ІІ курсі денної форми навчання на умовах державного замовлення, період навчання - з 01.09.2015 року по 01.07.2019 року, що підтверджується Довідкою університету від 09.06.2017 року.

Позивачка на даний час проживає у гуртожитку університету, сплачує вартість проживання у розмірі 460, 00 грн., потребує матеріальної допомоги на навчання, додаткову літературу, харчування, одяг, проїзд та інші потреби.

Крім того, позивачка має захворювання зору, що потребує придбання контактних лінз та відповідних крапель, що підтверджується відповідними медичними довідками.

Мати позивачки надає їй допомогу на її утримання, але даних коштів не вистачає.

Позивачка також отримує стипендію у розмірі 1100, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою.

Відповідач по справі на даний час не працює, доходу не має що підтверджується відповідними довідками.

Також встановлено, що відповідач на даний час матеріальну допомогу на утримання дочки не надає.

Встановивши, що позивач досягла повноліття, продовжує навчання у вищому навчальному закладі з денною формою навчання, перебуває на матеріальному забезпеченні матері та несе витрати на оплату проживання у гуртожитку,витрати на лікування, потребує матеріальної допомоги на купівлю одягу, взуття, несе витрати пов'язані з проїздом до місця навчання, продуктами харчування та всіма необхідними для навчання приладдям, книжками та задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача аліменти на користь позивача у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, суд першої інстанції вірно виходив із того, що відповідач зобов'язаний та спроможний надавати матеріальну допомогу доньці саме у такому розмірі, вважаючи цю суму обґрунтованою, достатньою та такою, що відповідає потребам позивачки.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно з ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 обов'язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до змісту вказаних норм, для стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина необхідно, щоб: а) їм виповнилося 18 років; б) вони продовжували навчання; в) їм було менше 23 років; г) вони потребували матеріальної допомоги; д) батько, мати відповідно до свого матеріального, сімейного стану та стану здоров'я були спроможні надавати таку допомогу.

При визначенні розміру аліментів на повнолітню дитину з одного із батьків суд повинен взяти до уваги можливість надання утримання і другим із батьків, врахувати стан здоров'я та матеріальне становище як дитини, так і платника аліментів, інших дітей чи працездатних батьків, дружини, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст. ст. 182, 200 СК України).

Так, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1, є працездатною особою, не перебуває на обліку у Центрі зайнятості як безробітний, тобто є особою, яка може надавати матеріальну допомогу на утримання своєї повнолітньої дочки, яка продовжує навчання та у зв'язку з цим і потребує такої допомоги, врахувавши, що на його утриманні не перебуває інших осіб, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача аліментів на повнолітню дочку у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до закінчення навчання.

При цьому відсутність доходу, не виключає можливості відповідача влаштуватись на роботу та обов'язку відповідача надавати матеріальну допомогу своїй дитині, яка її потребує.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідач не має доходу, а відтак позбавлений можливості надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач є здоровою працездатною особою і спроможний платити аліменти на утримання доньки у визначеній сум, інших осіб на утриманні не маєі. Тобто, при бажанні надати належний рівень матеріального забезпечення своїй дитині, він має можливість в регіоні в якому він проживає, працевлаштуватись та заробити достатньо коштів.

Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин, які б унеможливлювали сплату відповідачем аліментів у визначеній судом сумі, останній, у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку, суду не надав.

Сама по собі відсутність доходу у ОСОБА_1 не звільняє його як батька від виконання свого обов'язку щодо утримання дитини, яка продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги.

Доводи скаржника, що дочці матеріально повинна допомагати мати, оскільки вона працює, не можуть бути прийняті судом до уваги та вплинути на висновки суду, оскільки батьки зобов'язані в однаковій мірі утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду м. Києва ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 04 вересня 2018 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді М.М. Іванченко

С.М. Рубан