Номер провадження: 22-ц/785/5173/18
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Ковязіної А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства екології та природних ресурсів України про стягнення боргу по заробітній платі, моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2018 року про закриття провадження (суддя Бескровний Я.В.),

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, просив суд стягнути з Міністерства екології та природних ресурсів України на його користь борг по заробітній платі за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання судового рішення за період з 13.08.2004 року по 30.11.2017 року у сумі 337816,99 грн., моральну шкоду 10000 грн. та зобов'язати Міністерство екології та природних ресурсів України провести розрахунок виплати йому компенсації втрати частини доходу (заробітку) у зв'язку з затримкою виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 13.08.2004 року по дату винесення судом рішення.

Представником відповідача було заявлено клопотання про закриття провадження у справі у зв'язку з тим, що даний спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Зазначено, що вказаний спір в порядку цивільного судочинства розгляду не підлягає, оскільки за своєю суттю дані правовідносини є публічно-правовими і підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, що також підтверджено ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.05.2014 року у цивільній справі №22ц/785/4997/14 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства екології та природних ресурсів України про стягнення заробітної плати, моральної та матеріальної шкоди.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2018 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства екології та природних ресурсів України про стягнення боргу по заробітній платі, моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії закрито. Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції дійшов висновку, що даний спір повинен розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 В скарзі ставиться питання про скасування судового рішення, направлення справи для продовження розгляду. В обґрунтування скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального права, а саме, що суд першої інстанції правильно відкрив провадження у справі в порядку цивільного судочинства, спір між сторонами виключно трудовий та не стосується аспектів проходження ним публічної служби.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що правових підстав для закриття провадження у справі у суду не було, оскільки в судах між сторонами перебували різні спори, які розглядались в порядку цивільного судочинства. Вказані справи перебували на розгляді в апеляційній та касаційній інстанціях, порушень юрисдикції справи встановлено не було.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 до 26.04.2004 року працював у на посаді заступника начальника Державної інспекції охорони Чорного моря Міністерства охорони навколишнього середовища України, був державним службовцем, мав 9 ранг держслужбовця.

Між сторонами виник спір щодо стягнення на користь позивача з відповідача складової заробітної плати та моральної шкоди під час проходження позивачем державної служби.

З аналізу спірних правовідносин вбачається, що дана справа є публічно - правовим спором і не підпадає під визначення цивільної справи у розумінні ч. 1 ст. 19 ЦПК України, оскільки вимоги позивача стосується захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, за своїм змістом носять публічно-правовий характер, що витікає з публічної служби позивача, а отже спір між ними повинен розглядатися у порядку адміністративного законодавства України.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26.05.2014 року у цивільній справі №22ц/785/4997/14 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства екології та природних ресурсів України про стягнення заробітної плати, моральної та матеріальної шкоди провадження у цивільній справі було закрито на підставі того, що спір повинен був розглядатися у порядку адміністративного судочинства. Під час прийняття даної ухвали суд апеляційної інстанції навів мотиви про те, що вказаний спір в порядку цивільного судочинства розгляду не підлягає, оскільки за своєю суттю дані правовідносини є публічно-правовими і підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства (а.с.87-89).

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України №2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі з підстав, передбачених ст. 255 ЦПК України. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги про порушення прав позивача є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Інших доводів про неправильність судового рішення апелянтом в скарзі не зазначено.

Таким чином, всупереч твердженню скарги, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням вимог закону, тому у відповідності зі ст. 375 ЦПК України, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2018 року про закриття провадження залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 13 грудня 2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець