Провадження №22-ц/812/213/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 грудня 2018 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Яценко Л.В.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/5836/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення, яке постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Тихонової Наталі Станіславівни у приміщенні цього суду 22 серпня 2018 року о 10 годині 30 хвилин, повний текст якого складений 23 серпня 2018 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2017 р. ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником транспортного засобу, який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. 12 січня 2017 р. о 12:30 год. на неврегульованому перехресті вул. Чкалова та вул. Маршала Василевського в м. Миколаєві сталась дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_2, який керував транспортним засобом марки HYUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1, та за участю - ОСОБА_4, який керував транспортним засобом марки HYUNDAI I 20, державний номер НОМЕР_2. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні ушкодження.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2017 р. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачу було завдано майнової шкоди у вигляді втрати величини відновлювального ремонту в розмірі 86 470 грн. Також позивач вважала, що відповідач має відшкодувати їй вартість робіт оцінювача, який здійснював оцінку майна в розмірі 2 000 грн. До того ж позивач зазначала, що вона зазнала моральної шкоди через хвилювання за сина, який став учасником дорожньо-транспортної пригоди та пошкодження майна, яку вона оцінює в розмірі в 10000 грн.

Посилаючись на вказане та на те, що відповідач відмовляється в добровільному порядку відшкодувати позивачу завдану шкоду, позивач просила суд стягнути зазначену матеріальну та моральну шкоду, а також судові витрати в розмірі 1524 грн. 70 коп.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач не з'явився, повідомлений належним чином.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2018 р. позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 86 470 грн., моральну шкоду - 3000 грн. та судові витрати у розмірі 3524 грн.70 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що 12 січня 2017 р. відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_2, який керував транспортним засобом марки HYUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1, та за участю сина позивача - ОСОБА_4, який керував транспортним засобом марки HYUNDAI I20, державний номер НОМЕР_2, власником якого є позивач, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2017 р. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення в розмірі 340 грн.00 коп.

Суд вважав доведеним факт спричинення позивачу відповідачем матеріальної шкоди у розмірі дійсної вартості витрат - 86 470 грн., через що заявлені вимоги в цієї частині підлягають задоволенню в силу положень ст. 1166 ЦК України.

Також суд частково задовольнив позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки прийшов до висновку, що внаслідок ДТП позивач була позбавлена певних зручностей у житті, вимушена була вчиняти дії та нести витрати з приводу події, що потягло зміну у життєвих зв'язках та укладі, беручи до уваги тривалість бездіяльності відповідача, суд вважав, що позивач понесла моральну шкоду, компенсація якої підлягає стягненню у відповідності до ст. 1167 ЦК України, проте частково, у розмірі 3000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно досліджено обставини справи, що мають істотне значення для справи, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не взяв до уваги, що відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № А/9017054 від 26 квітня 2017 р. його цивільна відповідальність була застрахована ПрАТ «Європейський страховий союз». Строк дії полісу визначено до 25 квітня 2017 р., страхова сума визначена в розмірі 100 000 грн. за шкоду, заподіяну майну, а тому саме страхова компанія зобов'язана сплатити позивачеві страхове відшкодування в розмірі 86 470 грн., але судом страхова компанія до участі у справі не залучалась, у зв'язку з чим, на думку відповідача, суд помилково поклав обов'язок з відшкодування шкоди на нього. Щодо відшкодування моральної шкоди, то позивач не надав суду доказів, що з моменту, коли відбулася ДТП її охопили відчуття роздратованості, обурення, гніву, що спричинило психологічний дискомфорт, значне порушення душевної рівноваги, а позивач не мала можливості тривалий час експлуатувати транспортний засіб, який є джерелом доходів.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що на час звернення з позовом була викладена правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-2808цс15 (постанова від 20 січня 2016 р.), згідно із якою саме потерпілий може обирати спосіб захисту своїх прав, зокрема, стягнення відшкодування заподіяної шкоди безпосередньо із заподіювача. Відповідач відзив на позов та докази, в тому числі поліс страхування своєї відповідальності як власника транспортного засобу на підтвердження заперечень проти позову не надавав, тоді як вона із заявою про виплату страхового відшкодування не зверталась через викладену раніше правову позицію Верховного Суду України, що відповідно до ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Крім того, позивач звертає увагу на те, що відносно ПрАТ «Європейський страховий союз» відкрито біля 160 виконавчих провадження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу право власності на автомобіль HYUNDAI I20, державний номер НОМЕР_2, на момент вчинення ДТП був зареєстрований за померлим чоловіком позивача ОСОБА_4

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності від 26 червня 2017 р., виданих приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецькою О.М., вказаний транспортний засіб належить на праві власності позивачу - ОСОБА_3

12 січня 2017 р. о 12 годині 30 хвилині в м. Миколаєві на нерегульованому перехресті вул. Чкалова та вул. Маршала Василевського відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_2, який керував транспортним засобом марки HYUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1, та за участю сина позивача -- ОСОБА_4, який керував транспортним засобом марки HYUNDAI I20, державний номер НОМЕР_2. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2017 р. 12 січня 2017 р. о 12 годині 30 хвилині в м. Миколаєві на нерегульованому перехресті вул. Чкалова та вул. Маршала Василевського водій ОСОБА_2 не надав переваги у русі транспортному засобу марки HYUNDAI I20, державний номер НОМЕР_2, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого відбулося зіткнення автомобілів. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення в розмірі 340 грн.00 коп.

30 січня 2017 р. експертом-оцінювачем ОСОБА_7 за участю відповідача було оглянуто транспортний засіб марки HYUNDAI I20 з метою визначення вартості матеріального збитку, завданого власникові автомобіля в результаті його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно звіту № 013/01-17 від 07 лютого 2017 р. вартість матеріального збитку, завданого власнику HYUNDAI I20, державний номер НОМЕР_2, внаслідок його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 12 січня 2017 р., складає 87 948 грн. 13 коп., з яких вартість відновлювального ремонту - 81 762 грн. 68 коп., втрата товарної вартості - 6 185 грн. 45 коп.

Відповідно до квитанції № 001 від 07 лютого 2017 р. за проведення дослідження оцінки завданої шкоди було сплачено 2 000 грн. 00 коп.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що сторони не дійшли згоди щодо відшкодування позивачу вартості відновлювального ремонту її автомобіля, пошкодженого внаслідок неправомірних дій відповідача.

Позивач вказує, що звернулась за допомогою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 з метою відновлювального ремонту транспортного засобу, який постраждав внаслідок дорожньо-транспортній пригоди.

Відповідно до актів виконаних робіт фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 сума понесених реальних витрат позивача на ремонт складає 86 470 грн. 00 коп.

Саме на стягненні цієї суми на відшкодування матеріальної шкоди наполягала позивач.

В силу ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

В силу ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Вказаними нормами закону встановлені загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань.

Таким чином для встановлення обставин, чи є підстави для настання відповідальності за спричинення майнової та моральної шкоди необхідні: наявність шкоди, протиправне діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Докази у цивільному процесі мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Факт заподіяння шкоди майну позивача (автомобілю), винна поведінка відповідача (порушення правил дорожнього руху), яка знаходиться у причинно-наслідковому зв'язку із заподіянням шкоди підтверджуються вказаною вище постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва. Також ці обставини не заперечувались відповідачем в судах першої та апеляційної інстанцій.

За такого колегія суддів приходить до висновку про доведеність факту заподіяння позивачеві майнової шкоди з вини відповідача.

Між тим, судом при вирішенні спору неповно встановлено характер спірних правовідносин, коло учасників цих правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню.

Так, разом із покладанням на винну особу обов'язку з відшкодування шкоди (ст. ст. 1166, 1188 ЦК України) правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов'язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 р. № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Як передбачено п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону Закон № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктом 35.2. зазначеної статті передбачено, що до заяви додається також певний перелік документів, що підтверджують право на отримання страхового відшкодування.

Страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (п. 34.1 ст. 34 Закону № 1961-IV).

Як вбачається з наданої відповідачем при поданні апеляційної скарги копії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № А/9017054 від 26 квітня 2017 р., цивільна відповідальність водія транспортного засобу марки HYUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 на день дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої автомобіль позивача було пошкоджено, була застрахована ПрАТ «Європейський страховий союз». Строк дії полісу визначено до 25 квітня 2017 р., страхова сума визначена в розмірі 100 000 грн. за шкоду, заподіяну майну.

За такого, дорожньо-транспортна пригода, що сталася 12 січня 2017 р. за участю належного позивачеві транспортного засобу та застрахованого транспортного засобу марки HYUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1, є страховим випадком.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 2, 263, 264 ЦПК України не перевірив факт укладання відповідачем договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому неповно визначився з характером спірних правовідносин та складом їх учасників.

Учасники справи згідно з наведеними доказами мають декілька зобов'язань: деліктне зобов'язання між потерпілою та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП; договірне зобов'язання між відповідачем і страховиком (ПрАТ «Європейський страховий союз») за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Суд першої інстанції вважав, що відповідальною особою за відшкодування збитків, завданих майну позивача, є безпосередньо завдавач шкоди - відповідач по справі.

Однак такий висновок суду є помилковим.

За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов'язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, підпункт 33.1.4 (до набрання чинності Законом № 3045-VI від 17 лютого 2011 року - підпункт 33.1.2) пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов'язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).

З огляду на це необґрунтованим є викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу доводи про те, що шкода має бути відшкодована її заподіювачем, якщо він не виконав обов'язок щодо надання письмового повідомлення про ДТП встановленого зразка третій особі.

Як визначено у ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 р. по справі № 755/18006/15-ц викладені наступні правові висновки.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди.

З огляду на вказане колегія суддів погоджується з доводами відповідача, який заперечував проти стягнення з нього майнової шкоди, оскільки саме на страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування, покладений відповідний обов'язок у межах суми страхового відшкодування, яка перевищує розмір шкоди, завданої майну позивача.

Заінтересовані особи, між якими виник спір про право, що переданий на розгляд суду, називаються сторонами.

Отже сторонами у цивільному процесі є юридично заінтересовані особи (фізичні або юридичні), матеріально-правовий спір між якими є предметом розгляду і вирішення в цивільному судочинстві.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ст. 48 ЦПК України).

Позивач - особа, на захист суб'єктивних прав і охоронюваних законом інтересів якої порушується цивільна справа в суді і розпочинається цивільний процес.

Відповідач - особа, котра за заявою позивача притягується до відповідальності за порушення чи оспорення права або охоронюваних законом інтересу позивача і безпосередньо на чиї права та інтереси може вплинути вирішення спору.

Вирішуючи спір, суд не звернув належної уваги на вказані обставини справи, а саме - на наявність укладеного між ОСОБА_2 та ПрАТ «Європейський страховий союз» договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 26 квітня 2017 р., за яким була застрахована цивільна відповідальність водія транспортного засобу марки HYUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2, залишив поза увагою вказані обставини та вимоги закону, не визначився в повній мірі з характером спірних правовідносин та складом їх учасників і, як наслідок, в порушення вимог п. 3 ч. 5 ст. 12, ч. 2 ст. 51 ЦПК України не роз'яснив позивачу права щодо пред'явлення позовних вимог до належного кола відповідачів, зокрема до ПрАТ «Європейський страховий союз».

За такого висновок суду щодо задоволення позову є помилковим без залучення до участі у справі усіх заінтересованих осіб.

Апеляційний суд з огляду на положення ст. 13, ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України позбавлений повноважень щодо залучення до участі у справі нових осіб.

Аргументи, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів відхиляє з наступних підстав.

Стосовно прийняття апеляційним судом наданого відповідачем нового доказу - полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Суд першої інстанції в порушення положень ст.ст. 2, 12, 263, 264 ЦПК України не встановив обставин, які мають суттєве значення по справі і підлягали обов'язковій перевірці, а саме - наявності (відсутності) у відповідача укладеного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, не визначився в повній мірі з характером спірних правовідносин, не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив учасникам справи їхніх прав на надання додаткових доказів, зокрема щодо наявності вказаного договору, та наслідків невчинення таких дій.

В силу положень частин 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційної інстанції вважала за необхідне з метою остаточного вирішення спору та виконання завдань цивільного судочинства, визначених ст. 2 ЦПК України, невиконання судом першої інстанції в повній мірі своїх обов'язків, прийняти наданий відповідачем новий доказ - поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Посилання позивача на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-2808 цс (постанова від 20 січня 2016 р.,) є безпідставним з огляду на викладені в даній постанові правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 04 липня 2018 р. по справі № 755/18006/15-ц.

Аргументи про те, що позивач не зверталася більше року до страхової компанії відповідача через впевненість у наявності підстав для покладання відповідальності за спричинену майнову шкоду безпосередньо на її завдавача, через що виникли передбачені ст. 37 Закону № 1961-IV підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування, не є підставою для покладання обов'язку з відшкодування шкоди на ОСОБА_2, оскільки ці обставини виникли не з його вини.

Більш того, згідно досліджених судом матеріалів адміністративної справи № 3/489/284/17 щодо притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за ст. 124 КУпАП, на зворотному боці схеми ДТП, складеної на місці дорожньо-транспортної події 12 січня 2017 р., зазначені відомості щодо серії та номеру полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного відповідачем, та назва страхової компанії.

Таке спростовує доводи представника позивача про відсутність у позивача можливості дізнатися відомості щодо наявності у відповідача зазначеного полісу.

Слід також врахувати, що вказана схема ДТП була підписана ОСОБА_4, якого позивач уповноважила на управління належним їй автомобілем, а до позовної заяви надавала копію постанови суду в адміністративній справі.

За такого ОСОБА_3 мала можливість отримати інформацію щодо обов'язкового страхування відповідачем своєї відповідальності.

Доводи позивача про те, що ПрАТ «Європейський страховий союз» позбавлене права укладати договори страхування з 03 жовтня 2017 р. та відносно страхової компанії відкриті чисельні виконавчі провадження, відхиляються, оскільки згідно діючого законодавства вказані позивачем обставини не виключають відповідальності страховика за дійсними договорами страхування.

Щодо вирішення судом вимог про відшкодування моральної шкоди.

В силу ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна (ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках.

Оскільки внаслідок ДТП та пошкодження власного автомобілю позивач перенесла душевні хвилювання за сина, який був учасником ДТП, та у зв'язку із позбавленням певних зручностей у житті, вимушена була вчиняти дії та нести витрати з приводу події, що потягло зміну у життєвих зв'язках та укладі, беручи до уваги тривалість бездіяльності відповідача, суд вірно дійшов висновку, що позивачу завдано моральну шкоду, компенсація якої підлягає стягненню у відповідності до ст.1167 ЦК України, у розмірі 3000 грн.

Судом розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, визначений з урахуванням характеру та обсягу її страждань, обсягу та тривалості немайнових втрат, а тому колегія суддів погоджується з таким розміром і відхиляє аргументи апеляційної скарги щодо безпідставності відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи, що судом при вирішенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди неповно з'ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права та порушені положення процесуального закону, рішення суду в силу пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в цій частині з постановленням по справі нового судового рішення про відмову у вказаних позовних вимогах.

Для скасування рішення в частині відшкодування моральної шкоди колегія суддів не вбачає підстав.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди підлягає зміні, необхідно провести розподіл судових витрат за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

В силу положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем в суді першої інстанції понесені наступні судові витрати: при зверненні з позовом сплачено судовий збір (884 грн. 71 коп. за вимоги майнового характеру та 640 грн. за вимоги немайнового характеру) та 2 000 грн. за виготовлення звіту № 013/01-17 від 07 лютого 2017 р. оцінки автомобіля.

Згідно із частинами 1-3 ст. 133 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди відмовлено, сплачений позивачем за вирішення даних позовних вимог судовий збір - 884 грн. 71 коп. та витрати на виготовлення звіту № 013/01-17 від 07 лютого 2017 р. про оцінку автомобіля не підлягає стягненню з відповідача.

Тоді як 640 грн. судового збору за вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути на користь позивача.

Також слід розподілити судові витрати в суді апеляційної інстанції.

У зв'язку із задоволенням вимог апеляційної скарги в частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, на користь відповідача з позивача слід стягнути сплачений при поданні апеляційної скарги судовий збір в розмірі 1 326 грн. 75 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2018 року скасувати в частині відшкодування матеріальної шкоди, постановити в цій частині нове судове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити.

Те ж рішення в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає у квартирі АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_4, проживає в АДРЕСА_2, 640 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_4, проживає в АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_2 який народився ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає у квартирі АДРЕСА_1, 1 326 грн. 75 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

____________________________________________________

Повний текст постанови складений 21 грудня 2018 року