Справа № 369/817/18
Провадження № 2/369/1363/18
РІШЕННЯ

Іменем України

29.11.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

Головуючої судді: Дубас Т.В.,

при секретарі Малоок А.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської областіпро позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про усунення перешкод щодо участі батька у вихованні дитини , -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що у 2010-2011 роках між нею та відповідачем ОСОБА_3 існував громадянський шлюб. У шлюбі в них народилася донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3

У 2014 році вони припинили стосунки, після чого дитина проживає разом з нею. З 2015 року відповідач не цікавився донькою та не зустрічався з нею, не виявляє батьківської турботи та не займається вихованням дитини, не цікавиться її умовами життя, здоров'ям. Ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню доньки, зокрема не піклується про стан її здоров'я, фізичний, моральний і духовний розвиток, не цікавиться її життям та не спілкується з нею. Позивач в свою чергу не чинить перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною, відповідач добровільно самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. При останньому в житті дитини побаченні з батьком, дитина травмувалася, про що відповідач не повідомив її. В результаті замість струсу мозку вона деякий час лікувала отруєння, оскільки не могла знати про травму. Вказане свідчить про безвідповідальність відповідача як людини і як батька.

Після розірвання стосунків відповідач проживав у спільних друзів, його образ життя не поліпшувався. Згодом переїхав жити до своєї матері. Мати відповідача, бабуся їх спільної з відповідачем доньки, ще деякий час телефонувала позивачу, цікавилась онукою та більше скаржилась на погану поведінку сина. Побачень з онукою бабуся не просила, а згодом взагалі перестала телефонувати.

Окрім того, відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньки.

Тому просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_5 Стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 у розмір 680 грн щомісячно починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 704 грн 80 коп.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.01.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

05.02.2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали від 24.01.2018 року.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.02.2018 року відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження у справі.

22.03.2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про усунення перешкод щодо участі батька у вихованні дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за період громадянського шлюбу з ОСОБА_1 у них народилась донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Приблизно восени 2015 року через певні непорозуміння їм довелось припинити свої стосунки, в результаті чого почали проживати окремо. Вони домовились, що донька буде проживати разом з ОСОБА_1, яка не чинитиме перешкод ОСОБА_3 у побаченнях з дитиною. Зазначив, що до припинення відносин між сторонами, вихованням ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_1 - Кірою, сторони займалися спільно. Під час спільного життя сторін ОСОБА_3 приділяв багато уваги дітям, водив їх на прогулянки, на заняття танцями, в садочок, до лікарні, коли вони хворіли. Однак після припинення відносин між сторонами ОСОБА_1 заборонила йому бачитися та спілкуватися з дитиною. Він намагався врегулювати даний спір мирним шляхом, однак намагання не дали позитивних результатів. Тому просив суд усунути перешкоди щодо його участі у вихованні та спільному спілкуванні з дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом встановлення наступного графіку зустрічей: кожної суботи місяця з 10:00 до 16:00 дитина проводить з батьком, без обмеження місця прогулок; кожен день народження дитини, 16 квітня, з 10:00 до 16:00 до досягнення дитиною повноліття ; першу половину шкільних літніх канікул для відпочинку та оздоровлення дитини на території України.

Одночасно із зустрічним позовом відповідач направив до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 Свої заперечення обґрунтував тим, що висновок третьої особи щодо доцільності позбавлення його батьківських прав не є належним доказом у справі. Так, засідання комісії проводилось за його відсутності, він не був повідомлений про розгляд питання щодо доцільності позбавлення його батьківських прав. Позивачем не доведено умисного та систематичного ухилення відповідачем від виконання протягом тривалого часу батьківських обов'язків по догляду та вихованню дочки. Позивачем натомість створюються перешкоди у його спілкуванні з дочкою. Тому просив суд відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 30.03.2018 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області об'єднано первісний позов ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів в одне провадження із зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про усунення перешкод щодо участі батька у вихованні дитини.

21.05.2018 року від ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив. ОСОБА_1 зазначила, що відповідач ОСОБА_3 не надав суду доказів та не довів того факту, що вона як мати дитини перешкоджає йому у спілкування з дитиною. Факт подачі зустрічного позову не може слугувати беззаперечним доказом зацікавленості ОСОБА_3 у спілкуванні з дитиною, оскільки такий позов було подано у день попереднього розгляду основного позову. Два роки до цього судового процесу відповідач не намагався здійснити свої батьківські обов'язки чи реалізувати батьківські права. Тому просила первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

21.05.2018 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 від ОСОБА_1 Окрім пояснень, наданих ОСОБА_1 у відповіді на відзив позивач додатково зазначила, що протоколом Києво-Святошинської РДА Київської області від 15.12.2016 року рекомендовано участь батька - ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною. Їй не направлялись письмові звернення від ОСОБА_3 із проханням не чинити перешкод у спілкуванні з дитиною у зв'язку із неправомірними діями ОСОБА_1 спрямованими на унеможливлення побачення із дочкою. Окрім того, ОСОБА_3 не надано доказів звернення до органу опіки та піклування Києво-Святошинської РДА з приводу невиконання нею розпорядження №2 від 15.12.2016 року в частині участі батька у вихованні дитини.

23.08.2018 року до суду надійшли заперечення від ОСОБА_3, в яких зазначено що за заявою ОСОБА_1 від 07.12.2016 питання про визначення доцільності (недоцільності) позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_3 розглядалося комісією з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській РДА 15.12.2016, рішенням якої рекомендовано органу опіки та піклування вважати за недоцільне позбавлення батьківських прав батька відносно малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, батькові було надано термін протягом шести місяців для налагодження стосунків з дитиною та виконання його батьківських обов'язків, по закінченню якого звернутися до служби у справах дітей та сім'ї та надати письмові пояснення з приводу вищевказаного питання. В листі також йдеться мова про те, що рекомендації органу опіки та піклування ОСОБА_3 виконано не було. Крім того, Орган опіки та піклування повідомив, що 10.10.2017 та 09.01.2018 на засіданнях комісії розглядалося питання про визначення доцільності (недоцільності) позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_3 за повторним зверненням гр. ОСОБА_1 Листами від 03.08.2017, 01.09.2017, 28.11.2017 ОСОБА_3 повідомлявся про розгляд цього питання, однак жодного разу до служби у справах дітей та сім'ї ОСОБА_3 не з'явився. Фактично, невиконання ОСОБА_3 вимог Органу опіки та піклування та нез'явлення його на засідання комісії і стало підставою для висновку щодо доцільності позбавлення його батьківських прав. Однак, оскільки ОСОБА_3 не отримував з Києво-Святошинської РДА - ані рішення комісії, прийнятого 15.12.2016 за результатом розгляду питання про визначення доцільності (недоцільності) позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_3 з відповідними рекомендаціями, ані відповідного висновку, ані листів від 03.08.2017,01.09.2017,28.11.2017, якими РДА повідомляла про повторний розгляд зазначеного питання, з метою надання суду відповідних доказів у справі №369/817/18, керуючись пунктами 1, 7 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», представник Позивача адвокат ОСОБА_4 звернувся до РДА з адвокатським запитом від 05.06.2018, в якому просив надати засвідчені у встановленому законом порядку копії документів, які підтверджують повідомлення ОСОБА_3 про розгляд спірних питань комісією. Тому просив суд відхилити аргументи ОСОБА_1, викладені в поданих нею процесуальних документах, та відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.09.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 30.10.2018 року.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити первісний позов у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просили суд відмовити.

У судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти доводів первісного позову, просили суд відмовити у його задоволенні. Зустрічну позовну заяву просили задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання представники третіх осіб не з'явились. Направили до Києво-Святошинського районного суду Київської області листи, згідно яких просили розгляд справи провести у їх відсутності за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить, що первісний позов підлягає до задоволення частково, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити виходячи з наступного.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

При розгляді справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 проживали спільно однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Від сумісного проживання у них народилась донька - ОСОБА_5.

Зі свідоцтва про народження виданого 24 квітня 2012 року виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області НОМЕР_4 вбачається, що батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Згідно довідки №3550 від 20 жовтня 2016 року та довідки №2684 від 12 липня 2017 року, виданих виконавчим комітетом Вишневої міської ради вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1, разом із нею за вищезазначеною адресою проживає донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження кошті в;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідач є працездатним, відповідно до ст.180 СК України зобов'язаний утримувати свою дитину. Між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів.

Доказів про наявність стягнень по виконавчим документам з ОСОБА_6 та доказів щодо утримання інших дітей суду не надано.

Відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

З огляду на ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є обов'язковою для застосування національними судами, зміст якої передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим.

При визначенні розміру аліментів суд враховує потреби дитини з урахуванням її віку та стану здоров'я.

Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Разом з тим статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Суд, з'ясувавши фактичні обставини справи та виходячи з матеріального становища сторін, обов'язку утримувати дитини, приходить до висновку, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 680,00 щомісяця, починаючи з 18.01.2018 року - дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, у розмірі, що відповідає межам встановленим Законом України „Про Державний бюджет України на 2018 рік" для дітей такого віку, який не є меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вважає, що саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення з урахуванням грошового забезпечення, яке повинна надавати мати дитини, буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

З приводу позовних вимог про позбавлення батьківських прав слід зазначити наступне.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Києво-Святошинської райдержадміністрації від 16.01.2018 року №С137405.2641.2 визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно довідки дошкільного навчального закладу комбінованого типу «Чебурашка», малолітня ОСОБА_5 відвідує вказаний дошкільний навчальний заклад, мати дитини ОСОБА_1 сама виховує доньку, батько участі у вихованні дитини не приймає.

П. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позивачем у такій справі, згідно ст. 165 СК України та абз. 1 п. 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", може бути один з батьків.

Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач, в якості обґрунтування своїх позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина, зазначає, що після розлучення і по цей час відповідач не бере участі у вихованні своєї дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток та взагалі матеріально не підтримує, що, в свою чергу, свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками та самоусунення від виховання та утримання своєї дитини.

Вимогами ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.

У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Разом з тим, як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

Вимога щодо обов'язку суду, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом встановлено також у пункті 4 частини п'ятої статті 12 ЦПК України в чинній редакції.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Тобто, згідно вимог цивільного процесуального закону суд, розглядаючи справу про позбавлення батьківських прав, був зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, зосередити увагу учасників справи на необхідності встановлення саме тих обставин, які є визначальними для правильного вирішення спірних правовідносин, а саме: які дії/бездіяльність батька або матері свідчать про ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; які фактичні обставини впливають на виконання батьком або матір'ю їх батьківських обов'язків щодо дитини, з одночасним урахуванням поведінки обох батьків дитини та їх ставлення до дитини; чи буде застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Враховуючи вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статей 7, 155 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про позбавлення батьківських прав щодо дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов'язком суду.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити даніпро встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

На підставі зазначеного, оцінивши зібрані по справі докази, а також враховуючи те, що обставини ухиляння відповідача від виконання своїх обов'язків по належному вихованню та утриманню дитини не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов в частині позбавлення батьківських прав не підлягає задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод щодо участі батька у вихованні дитини слід зазначити наступне.

При зверненні до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_3 зазначив, що відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди в спілкуванні з дитиною, у той час, як позивач має бажання бачитися зі своєю дитиною, спілкуватися з нею, приймати активну участь в її вихованні, та хоче приймати участь у її розвитку та у житті.

Враховуючи наведене, звернувся із відповідним позовом до суду.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, ч. 7, 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Стаття 151 СК України, стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» надає батькам переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини і одночасно зобов'язує повністю бути відповідальним за виховання дітей, піклування про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійногорозвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністюсвоїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст.ст.141,157 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язкищодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірванняшлюбу між батьками, проживанняїх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняєвід обов'язків щодо дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

За ч. 1 ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно ст. 19 ч. 6 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що діючим законодавством визначено порядок вирішення питання щодо участі батьків у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Рішення органу опіки та піклування з вищезгаданого питання є обов'язковим для батьків, і лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Таким чином, у випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5-7ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку,коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що Органом опіки та піклування неодноразово надавались рекомендації батькам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 налагодити конструктивну комунікацію між собою та дійти спільної згоди при вирішенні питань, пов'язаних з вихованням дитини, до вирішення питання позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав в судовому порядку.

Окрім того, з пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 не звертався до органу опіки та піклування з приводу врегулювання конфлікту сторін, а саме про усунення перешкод у його спілкуванні та вихованні дитини, визначення способу його участі в такому спілкуванні та вихованні відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 704,80 грн.

Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 56, 58, 61, 63 Цивільного кодексу України, ст. ст. 6, 150, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", п. п. 15, 16, 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" та, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської областіпро позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, РНОКПП: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_6, місце реєстрації : АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_2) аліменти на утримання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 680 (шістсот вісімдесят) грн. 00 коп., але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 18.01.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, РНОКПП: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_6, місце реєстрації : АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_2) судовий збір в сумі 704, 80 грн. (сімсот чотири грн. вісімдесят коп.) в дохід держави.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про усунення перешкод щодо участі батька у вихованні дитини - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 07.12.2018 року.

Суддя: Т.В. Дубас