Постанова

Іменем України

12 грудня2018 року

м. Київ

справа № 127/27518/15-ц

провадження № 61-20259св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2016 року у складі судді Овсюка Є. М. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Медяного В. М., Матківської М. В., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, зобов'язання вчинити дії, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач незаконно заволодів належним їй майном, а на її земельній ділянці незаконно встановив паркан та поза її волею намагається продати земельну ділянку і будинок АДРЕСА_1. Зазначені дії відповідача завдали їй значної майнової та моральної шкоди. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила: заборонити ОСОБА_2 чинити їй перешкоди та продавати незаконно набуте ним майно; зобов'язати ОСОБА_2 прибрати паркан та повернути їй майно і ключі від будинку; відшкодувати моральну і майнову шкоду, встановлену судом, та покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 не порушував законних прав ОСОБА_1, не займав земельну ділянку, якою вона користується, по ІНФОРМАЦІЯ_1, а також не заволодів будь-яким іншим майном позивача.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 23 лютого 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 23 лютого 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована неврахуванням судами того, що відповідач незаконно набув право власності на спірне майно та чинить їй перешкоди у користуванні ним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито провадження у цій справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 травня 2018 року справу № 127/27518/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 проживає ІНФОРМАЦІЯ_1. Земельна ділянка, на якій заходиться її домоволодіння, межує із земельною ділянкою ОСОБА_2, розташованою по АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 вересня 2012 року.

Власником домоволодіння АДРЕСА_1 раніше була ОСОБА_3, яка набула права власності на нього на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 червня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1542, після смерті своєї матері ОСОБА_4, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказане майно належало померлій згідно із свідоцтвом від 07 серпня 1973 року НОМЕР_1 про право особистої власності на будівлі, виданим на підставі рішення виконкому Вінницької ради депутатів трудящих від 19 жовтня 1972 року № 869, зареєстрованим у Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації 06 вересня 1973 року за № 15766.

В подальшому ОСОБА_3 як власник успадкованого будинку скористалася своїм правом на приватизацію земельної ділянки, на якій він розташований.

Рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці від 25 листопада 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20 січня 2009 року, у справі № 2-2405/08 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, усунено перешкоди у користуванні ОСОБА_3 земельною ділянкою, розташованою в АДРЕСА_1, шляхом заборони ОСОБА_1 самовільно захоплювати та користуватися земельною ділянкою площею 577 кв. м, орати, копати її, садити та збирати городні й інші культури.

В ході розгляду справи № 2-2405/08 Подільським центром судових експертиз була проведена судова будівельно-технічна експертиза, висновком якої від 24 жовтня 2008 року № 2034/2035 встановлено самовільне захоплення земельної ділянки ОСОБА_3, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з боку ОСОБА_1

Згідно з договором купівлі-продажу будинку від 24 вересня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В., ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 належний їй будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Цього ж дня згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В., ОСОБА_6 продала ОСОБА_2 належну їй земельну ділянку по вулиці Корольова, без номера.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05 серпня 2013 року, у справі № 127/6999/13-ц, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу земельних ділянок недійсними.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2013 року, у справі № 127/8836/13-ц, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20 січня 2014 року, у справі № 127/20357/13-ц, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа - Вінницька міська рада, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення паркану, відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

10 грудня 2013 року ОСОБА_2 звертався до Департаменту архітектури, містобудування та кадастру Вінницької міської ради з проханням вирішити питання законності встановлення паркану на межі земельної ділянки, розташованої за адресою: вулиця Корольова, 25 у місті Вінниці, у зв'язку з конфліктною ситуацією, яка виникла із власником домоволодіння № 308 по вулиці Пирогова.

З акта, складеного Департаментом архітектури, містобудування та кадастру Вінницької міської ради, встановлено, що власниками домоволодіння АДРЕСА_1 пересунуто паркан в сторону свого домоволодіння на довжину 0,40 м зі сторони домоволодіння № 23 та на 1,04 м - зі сторони домоволодіння АДРЕСА_2.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Встановивши, що ОСОБА_2 не порушував законних прав ОСОБА_1, не займав земельну ділянку, якою вона користується, а також не заволодів будь-яким іншим її майном, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідач незаконно набув право власності на спірне майно та чинить їй перешкоди в користуванні власністю, не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначалося вище, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05 серпня 2013 року, у справі № 127/6999/13-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу земельних ділянок недійсними.

Апеляційний суд обґрунтовано спростував доводи позивача про порушення її прав при встановленні відповідачем паркану з посиланням на те, що паркан встановлений на земельній ділянці, належній відповідачу.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик