ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 132/1628/16-ц

провадження № 61-9221св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калинівському районі Вінницької області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 вересня 2016 року, постановлене колегією у складі суддів: Медвецького С. К., Вавшка В. С., Оніщук В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калинівському районі Вінницької області про зобов'язання відповідача здійснити доплату суми одноразової страхової виплати у разі стійкої втрати працездатності.

Посилався на те, що 12 листопада 2014 року з ним стався нещасний випадок на виробництві.

27 листопада 2014 року проведено розслідування нещасного випадку і складено акт форми Н-5 про проведення спеціального розслідування нещасного випадку та акт форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві.

18 грудня 2014 року він звернувся із заявою до відповідача про призначення страхових виплат.

Висновком МСЕК від 14 травня 2015 року йому встановлено 35% втрати працездатності та третю групу інвалідності.

Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калинівському районі Вінницької області від 24 червня 2015 року №0213/367/367.1/4 йому призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати працездатності в сумі 4 348,26 грн., яку обраховано відповідно до статті 42 Закону України № 1105-ХІV «Про загальнобов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинило втрату працездатності» (далі Закон № 1105-ХІV) у редакції, чинній на час призначення виплат.

Не погоджуючись із розрахунком та розміром призначеної одноразової страхової допомоги, ОСОБА_4 посилався на те, що страхова допомога має бути призначена на підставі статті 42 Закону України № 1105-ХІV у редакції, що діяла на час настання нещасного випадку, тому просив зобов'язати відповідача здійснити йому доплату суми одноразової страхової виплати (допомоги) у разі стійкої втрати професійної працездатності в розмірі 45 346,14 грн.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 12 липня 2016 року, постановленим суддею Павленко І. В., позов задоволено. Зобов'язано Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калинівському районі Вінницької області здійснити ОСОБА_4 доплату суми одноразової страхової виплати (допомоги) у разі стійкої втрати професійної працездатності в розмірі 45 346,14 грн. Стягнено із Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калинівському районі Вінницької області в дохід держави 551,20 грн. судового збору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що нещасний випадок на виробництві стався з ОСОБА_4 12 листопада 2014 року і 18 грудня 2014 року він звернувся із заявою до Відділення Фонду про призначення йому страхової виплати, тому відповідач зобов'язаний провести нарахування та виплату одноразової страхової виплати у розмірі, сума якої мала б визначатися із розрахунку середньомісячного заробітку потерпілого за кожний відсоток втрати потерпілим професійної працездатності, але не вище чотирикратного розміру граничної суми заробітної плати (доходу), з якої справляються внески до Фонду у відповідності до редакції статті 42 Закону № 1105-ХІV, яка діяла до 1 січня 2015 року, тобто до внесення змін до цієї статті Законом України від 28 грудня 2014 року № 77VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці».

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 вересня 2016 року рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 12 липня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калинівському районі Вінницької області сплачений судовий збір у розмірі 606,33 грн.

Апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив з того, що відповідно до статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, яка була чинною на момент настання нещасного випадку) одноразова допомога виплачується потерпілому в місячний строк з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а розмір одноразової допомоги у зв'язку з отриманням трудового каліцтва повинен визначатися на підставі законодавства, чинного саме на момент встановлення МСЕК ступеня втрати професійної працездатності.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4, діючи через представника ОСОБА_5, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги положення Закон № 1105-ХІV, за частиною другою статті 13 якого страховим випадком є нещасний випадок на виробництві та саме з часу настання страхового випадку в особи виникає право на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Оскільки нещасний випадок стався з ОСОБА_4 під час дії Закону № 1105-ХІV у редакції до 1 січня 2015 року, для обрахування розміру страхових виплат необхідно керуватись, як вважає заявник, правилами, установленими статтею 42 цього Закону саме у цій редакції.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та ухвалою цього ж суду від 23 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з 2013 року працював апаратником оброблення зерна 4 розряду у ТОВ «Аграріко» і 12 листопада 2014 року під час виконання трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок.

27 листопада 2014 року комісією територіального управління Держгірпромнагляду у Вінницькій області проведено розслідування нещасного випадку, складено акт форми Н-5 про проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався в ТОВ «Аграріко», та складено акт форми Н-1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом.

18 грудня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення страхових виплат відповідно до Закону № 1105-ХІV.

Висновком Вінницької обласного центру медико-соціальної експертизи від 14 травня 2015 року ОСОБА_4 встановлено 35% втрати працездатності та третю групу інвалідності.

Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калинівському районі Вінницької області від 24 червня 2015 року № 0213/367/367.1/4 «Про призначення потерпілому одноразової допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності у разі настання права на страхові виплати після 1 січня 2015 року» позивачу призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 4 348,26 грн.

Розмір одноразової допомоги зменшено на 40% на підставі висновку комісії з розслідування нещасного випадку з тих підстав, що ушкодження здоров'я настало також унаслідок порушення потерпілим ОСОБА_4 нормативних актів про охорону праці.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про те, що нещасний випадок на виробництві, визнаний страховим випадком, є підставою для виникнення права на одержання страхових виплат, проте безпосередньо розрахунок розміру цих виплат та право на їх одержання виникає з часу встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності, яка виникла внаслідок цього нещасного випадку.

Так, відповідно до частини другої статті 13 Закону № 1105-XIV страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Статтею 28 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній на час настання нещасного випадку, передбачено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно із Законом Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Зазначені грошові суми складаються із: щомісячної страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності; страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому; страхової виплати пенсії по інвалідності потерпілому тощо.

Згідно зі статтею 30 Закону № 1105-XIV у цій же редакції ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я.

Відповідно до частин другої, третьої статті 40 цього Закону страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку зі страховим випадком; зазначений строк встановлюється МСЕК.

Відповідно до частини другої статті 34 Закону № 1105-XIV у цій же редакції Фонд соціального страхування від нещасних випадків проводить одноразову страхову виплату потерпілому у разі стійкої втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК.

Аналогічні положення містить стаття 42 Закону № 1105-XIV у редакції, яка діяла на час встановлення ОСОБА_4 стійкої втрати працездатності висновком МСЕК.

Отже, вирішуючи питання про право потерпілого на отримання одноразової страхової виплати, необхідно виходити із того, що право на її отримання настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

З огляду на наведене, доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції невірно застосовані норми Закону № 1105-XIV з огляду на зворотну дію законів у часі, відхиляються, адже підставою для виплати потерпілій особі одноразової страхової виплати є не час настання нещасного випадку, а саме дата висновку МСЕК про встановлення стійкої втрати працездатності, тому норми права необхідно застосовувати саме на час цієї події, тобто ті норми, що діяли на час встановлення МСЕК потерпілому стійкої втрати професійної працездатності

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Як наголошено в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, адже ґрунтуються на невірному сприйнятті норм Закону України № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» як у редакції, що була чинною на момент настання нещасного випадку, так і у редакції, чинній на час прийняття рішення про виплату ОСОБА_4 як потерпілій особі одноразової страхової допомоги. На законність ухваленого судового рішення ці доводи не впливають.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак