ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1942/18 Справа № 204/1995/18 Суддя у 1-й інстанції - Тітова І.В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.,
суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,
за участю секретаря Черкас Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України про відшкодування моральної шкоди.
В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ним 26 квітня 2017 року ним на ім`я командира військової частини № НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 за адресою дислокації вказаної військової частини, поштовим зв`язком було направлено запит №2/26.04.2017, в якому він просив надати йому письмову інформацію, яка створена та міститься в матеріалах військової частини № НОМЕР_1 про військовослужбовця, який проходить військову службу у підпорядкованій йому військовій частині. Запит на інформацію №2/26.04.2017 від 26 квітня 2017 року було отримано відповідачем 28 квітня 2017 року, що підтверджується письмовим повідомленням про вручення рекомендованого листа. Відповідь він так і не отримав протягом більш як трьох місяців. 17 серпня 2017 року він звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про усунення порушень його прав, зокрема, права на доступ до публічної інформації та притягнення винних у цьому осіб до адміністративної відповідальності за ст.212-3 КУпАП. Офіс Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за результатами розгляду його звернення з вищевказаного питання та з`ясування всіх обставин справи про адміністративне правопорушення, встановив наявність події та складу адміністративного правопорушення та склав відносно юрисконсульта військової частини № НОМЕР_1 ОСОБА_3 адміністративний протокол за ч.2 ст.212-3 КУпАП. Позивач вказував, що станом на 26 березня 2018 року відповіді на свій запит він так і не отримав. Ненадання відповіді на запит інформаційного характеру позивач вважає протиправною бездіяльністю військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України. Така бездіяльність відповідача призвела до негативних для нього наслідків та витрат у виді того, що він був змушений захищати своє порушене право шляхом звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, здійснювати копіювання та пересилку документів, витрачати значних зусиль та часу для його відновлення і витрат у зв`язку з їх відновленням. Вказував, що захист його права вимагав додаткових зусиль для організації його часу та побуту, оскільки, у зв`язку із необхідністю складання звернення, позивач повинен був декілька разів звертатись за правовою допомогою. Усі ці обставини призвели до виникнення у нього хвилювань та переживань, що негативно відобразилося на його психоемоційному стані, тому просив суд стягнути з Державного бюджету України за рахунок фінансування видатків шляхом списання в безспірному порядку з відповідного рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України в рахунок відшкодування моральної шкоди на свою користь 3000 грн., як відшкодування завданої йому бездіяльністю посадових осіб відповідача моральної шкоди, що виражається у ненаданні відповіді на його запит на інформацію №2/26.04.2017 від 26 квітня 2017 року, який було отримано відповідачем 28 квітня 2017 року (а.с.1-5).
Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.76-79).
З таким рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі (а.с.87-91).
У запереченнях на апеляційну скаргу відповідач військова частина № НОМЕР_1 Національної гвардії України, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки оскаржуване рішення суду відповідає нормам закону та обставинам справи. Вказували, що місцевий суд дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем завдання йому моральної шкоди, а інші доводи скарги зводяться до того, що апелянту не надано відповіді на його запит, що не є предметом доказування у справі (а.с.108-111).
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з положенням ч.2 ст. 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог ч.1,4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, 26 квітня 2017 року на ім`я командира військової частини № НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 , за адресою дислокації вказаної військової частини, позивачем було направлено запит на інформацію №2/26.04.2017, який було отримано адресатом 28 травня 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.7-8, 32-33).
17 серпня 2018 року позивачем було надіслано звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лутковської В.В. за вихідним №1, у якому позивач просив провести перевірку на предмет вчинення адміністративних правопорушень посадовою особою командиром військової частини № НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 , та у зв`язку з ненаданням відповіді на його запит №2 від 26 травня 2018 року, притягти до адміністративної відповідальності осіб, які протиправно обмежили доступ до публічної інформації (документів) і направити до командира військової частини № НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 , який є розпорядником публічної інформації, акти реагування на порушення його права на доступ до публічної інформації (а.с.9, 34).
За результатами розгляду звернення позивача до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, з приводу порушення посадовими особами військової частини № НОМЕР_1 його права на отриманні відповіді на звернення, проведеної перевірки військової частини № НОМЕР_1 , відносно юрисконсульта військової частини № НОМЕР_1 ОСОБА_3 було складено адміністративний протокол за ч.2 ст.212-3 КУпАП та направлено для розгляду до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська (а.с.10-12).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на їх недоведеність, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що бездіяльністю посадової особи військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України позивачу ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Положеннями ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості
В п. 3 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків ( ст.76 ЦПК України).
Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , як співзасновник Громадської організації Гласність понад усе, 26 квітня 2017 року направив запит командиру військової частини № НОМЕР_1 підполковнику ОСОБА_2 , в якому просив надати інформацію щодо колишнього співробітника правоохоронних органів ОСОБА_4 , а саме інформацію про відсторонення останнього від займаної посади на час судового розслідування та ксерокопію його характеристики з колишнього місця роботи. Вказував, що наразі він має намір звернутися до органів прокуратури із зверненням про відсторонення ОСОБА_4 від проходження військової служби за контрактом у військові частинв НОМЕР_1 .
Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач вказував, що він є співзасновником Громадської організації Гласність понад усе та стверджував, що бездіяльність військової частини, яка виражається у ненаданні відповіді на вищевказаний запит, завдала йому моральної шкоди, він був змушений захищати своє порушене право шляхом звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, здійснювати копіювання та пересилку документів, витрачати значних зусиль та часу для відновлення своїх прав. Захист його права вимагав додаткових зусиль для організації його часу та побуту, оскільки у зв`язку з необхідністю складання звернення позивач повинен був декілька разів звертатись за правовою допомогою. Усі ці обставини призвели до виникнення у нього хвилювань та переживань, що негативно відобразилося на його психоемоційному стані (а.с.1-6).
Однак, як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи, позивачем не було надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про спричинення йому моральної шкоди. Не надано позивачем і обґрунтування розміру шкоди, яку позивач просить стягнути з державного бюджету України.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального та процесуального права, які правильно застосовані судом першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскаржуване у справі рішення суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Доводи апеляційної скарги про неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є необгрнутованими.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2018 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді