КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/1354/18 Головуючий у 1 інстанції - Остапчук Т.В.
Унікальний №757/3451/15ц Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2018року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення коштів за депозитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 і у первісному варіанті позовної заяви просив ухвалити рішення, яким стягнути кошти за депозитним вкладом у сумі 1.100.000 грн., відповідно до депозитного договору від 12.11.2014 року №004-28803-121114 укладеного позивачем з ПАТ «Дельта Банк», на термін до 01.06.2015року.

З позовом до фізичної особи ОСОБА_3 позивач звернувся з тих підстав, що цей відповідач є власником істотної частки у статутному капіталі ПАТ «Дельта Банк», яка складає 70,61%, а тому, в силу ст.58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» він несе відповідальність перед позивачем за неповернення банком належних позивачу коштів.

В ході розгляду справи, відповідно до заяви представника позивача, до участі у розгляді справи залучено також відповідачем ПАТ «Дельта Банк», а також позивач збільшив позовні вимоги, вимагаючи стягнути на свою користь у рівних частках з кожного з відповідачів: вклад у сумі 1.100.000 грн., відсотки у розмірі 665.424,25 грн., інфляційні втрати у розмірі 242.000 грн., а всього, на загальну суму 2.007.424,25 грн.

Оскільки по закінченні строку дії зазначеного депозитного договору було відмовлено у поверненні депозитного вкладу та відсотків, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року у позові відмовлено/т.2 57-60/.

Відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_3, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в частині стягнення грошових коштів з ОСОБА_3, як власника істотної його участі у ПАТ «Дельта Банк», які б підтверджували причетність цього відповідача до порушення прав позивача, як вкладника за депозитним договором.

В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить «змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення на його користь з ОСОБА_3 грошових коштів по вкладу у сумі 1.100.000 грн., відсотки у сумі 814.451 грн.50коп., індекс інфляції у сумі 305.800 грн., що загалом складає 2.220.251 грн.50коп.», а також просить «скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів з ПАТ «Дельта Банк», , та залишити позовну заяву в цій частині без розгляду» та стягнути лише з відповідача ОСОБА_3 на його користь 100.000 грн. моральної шкоди /т.2 а.с.62-68/.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 підтвердив свої вимоги, викладені в апеляційній скарзі, зокрема, в частині залишення без розгляду позовних вимог до відповідача ПАТ «Дельта Банк».

Між тим, колегія суддів не вбачає за можливе вирішувати питання щодо залишення без розгляду повних вимог в частині, оскільки, в контексті ст.ст.377, 257 ЦПК України, позивач мав звернутись з такою заявою в суді першої інстанції, до початку розгляду справи по суті.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Заслухавши доповідь по справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи, 12.11.2014 року за №004-28803-121114 між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) на суму 1.100.000 грн. строком до 01.06.2015 року під 23 % річних.

Таким чином, між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» виникли договірні правовідносини банківського вкладу, визначені ст.1058 ЦК України, згідно якої, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов»язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.2 ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов»язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або у іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Звернувшись по закінченні дії договору до ПАТ «Дельта Банк» з заявою про повернення вкладу разом з нарахованими процентами, Банк указане звернення відмовився виконувати з посиланням на те, що, у відповідності до вимог ст.76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» правління НБУ прийняло постанову №150 від 02.03.2015 року «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» і рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з 03.03.2015 року у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію банку та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації. Уповноваженою собою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» призначено Кадирова В.В.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду за №71 від 08.04.2015 року тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» запроваджено на шість місяців з 03.03.2015 року по 02.09.2015 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду за №147 від 03.08.2015 року строк здійснення тимчасової адміністрації продовжено до 02.1.2015 року включно.

Постановою НБУ №664 від 02.10.2015 року відкликано банківську ліцензію та ліквідовано АТ «Дельта Банк».

Відповідно до ст.174 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов»язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, Банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідація банків.

Відповідно до ст.57 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклади фізичних осіб банків гарантуються у порядку і розмірах, передбачених законодавством України.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1,2 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч.2 ст.46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Із наведеного слідує висновок, що, у разі, якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку уже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантуються Фондом.

Відповідно до ч.5 ст.45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

В період запровадження тимчасової адміністрації банку виплата коштів за договорами банківських рахунків вкладників має здійснюватись у відповідності до «Положення про порядок відшкодування Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами», затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 9.08.2012 року за №14.

Статтею 77 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення НБУ про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч.1,4 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено порядок спрямування уповноваженою особою Фонду коштів одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку на задоволення вимог кредиторів та встановлено що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що під час ліквідації банку не допускається задоволення вимог кредиторів банку окремо від ліквідаційної процедури.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі, які зводяться лише до того, що Банк зобов»язаний виконати свої договірні умови перед позивачем, суд не бере до уваги, як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Щодо відмови у задоволенні позову до відповідача ОСОБА_3, як співвласника ПАТ «Дельта Банк», колегія суддів дійшла висновку, що рішення в цій частині відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

Так, суд правомірно послався на наступні нормативні акти.

Відповідно до ч.1 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно зі ст.37 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вищим органом управління банку є загальні збори учасників банку, що вирішують будь-які питання діяльності банку. Виконавчим органом банку, що здійснює поточне управління, є правління банку.

Відповідно до ст.40 Закону України «Про банки і банківську діяльність» правління банку очолює голова правління, який керує роботою правління банку та має право представляти банк без доручення. Голова правління банку несе персональну відповідальність за діяльність банку.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» істотна участь - це пряме, та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або право голосу придбаних акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи. Особа визнається власником опосередкованої істотної участі незалежно від того, чи здійснює така особа контроль прямого власника участі в юридичній особі або контроль будь-якої іншої особи в ланцюгу володіння корпоративними правами такої юридичної особи.

Згідно ст.58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» учасники банку відповідають за зобов»язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Пов»язана з банком особа за порушення вимог законодавства, в тому числі нормативно-правових актів НБУ, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність. Пов»язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов»язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов»язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду.

Так, позивач, вимагаючи стягнути депозитні кошти на свою користь безпосередньо з відповідача ОСОБА_3, як співвласника банку, виходив з того, що цей відповідач є особою пов»язаною з банком, а тому повинен нести відповідальність перед ним за неповернення вкладу.

Між тим, відмовляючи у позові, суд першої інстанції аргументовано зазначив, що в розумінні ст.58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» покладення відповідальності за негативну діяльність банку на власників істотної участі банку, у випадку визнання його неплатоспроможним, не є таким, що здійснюється автоматично, оскільки така відповідальність може бути застосована до власників істотної участі лише за наявності їх вини у настанні неплатоспроможності банку.

Оскільки в даному випадку відсутній причинний зв»язок між діяльністю відповідача ОСОБА_3, як співвласника банку, та виникненням неплатоспроможності банку, тому покладення відповідальності на відповідача за заподіяння негативних наслідків для позивача, як вкладника банку, є безпідставним.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390, 377ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 21 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді