Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 375/372/16-ц

провадження № 61-34869св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є.В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1,

представник заявника - ОСОБА_2,

суб'єкт оскарження - головний державний виконавець Рокитнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області БабенкоОльга Іванівна,

заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Березовенко Р. В., Фінагєєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Рокитнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Бабенко О. І., заінтересована особа - ОСОБА_4

Скарга мотивована тим, що рішенням Рокитнянського районного суду від 08 вересня 2016 року було задоволено позов ОСОБА_4 та зобов'язано її надавати кожні першу та третю суботи й неділі місяця з 10 до 20 год. побачення ОСОБА_4 з сином - ОСОБА_7, без присутності матері. 20 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження за заявою про примусове виконання вказаного рішення.

Вказувала, що 03 червня 2017 року державним виконавцем був складений акт про те, що, нібито, 03 червня 2017 державний виконавець Бабенко О. І. зі свідками: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зранку приїхали на побачення батька з сином до її будинку. Незважаючи на телефонні дзвінки та стукіт у ворота, які були закриті на замок, вона будинок не відчинила і не надала дитину на побачення з батьком, так як це була перша субота місяця, про що вона достеменно знала, тобто умисно не виконала рішення суду. На підставі вказаного акту 15 червня 2017 року була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення відповідно до частини першої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» у виді штрафу у розмірі 1 700 грн.

04 червня 2017 року державним виконавцем був складений аналогічний акт, на підставі якого 15 червня 2017 року була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення відповідно до частини другої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» у виді штрафу у розмірі 3 400 грн.

Зазначала, що 03 та 04 червня 2017 року вона була вдома, але не бачила, щоб головний державний виконавець Бабенко О. І. зі свідками та ОСОБА_4 приїжджали до її будинку і не чула телефонних дзвінків від державного виконавця. Крім того, посилалася на те, що при виїзді на місце побачення батька з сином державний виконавець відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень повинна була залучити до участі представника органів опіки та піклування, чого зроблено не було.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати дії державного виконавця при винесені постанов про накладення штрафів неправомірними та скасувати вказані постанови від 15 червня 2017 року про накладення на неї штрафів у розмірах: 1 700 грн та 3 400 грн за невиконання рішення суду, як незаконні.

Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 03 серпня 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано дії головного державного виконавця Рокитнянського районного відділу державної виконавчої службиГоловного територіального управління юстиції у Київській області Бабенко О. І. у частині винесення постанови про накладення штрафу від 15 червня 2017 року у розмірі 3 400 грн на ОСОБА_1 неправомірними.

Скасовано постанову головного державного виконавця Рокитнянського районного відділу державної виконавчої службиГоловного територіального управління юстиції у Київській області Бабенко О. І. від 15 червня 2017 року в частині накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 3 400 грн.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дії державного виконавця при складанні акту від 03 червня 2017 року про невиконання рішення суду та послідуючим винесенням постанови про накладення штрафу у розмірі 1 700 грн були законними, оскільки заявник не надала батькові можливість побачитися з дитиною на виконання судового рішення, що узгоджується із частиною першою статті 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, суд вважав, що дії державного виконавця про повторне накладення штрафу за частиною другою вказаного закону у розмірі 3 400 грн не відповідають закону, так як повторне накладення штрафу можливе тільки після направлення копії постанови боржнику, тобто належне його повідомлення із встановленням нового строку виконання рішення суду та послідуючою відповідальністю, тобто дати послідуючих відвідин, чого у цьому випадку зроблено не було, а в один день винесені дві постанови, які направлені боржнику для відому та виконання, що обмежило його право на оскарження першої постанови.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено. Ухвалу Рокитнянського районного суду Київської області від 03 серпня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд питання та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, оскільки при винесенні першої постанови державний виконавець діяв у межах своїх повноважень, передбачених положеннями Закону України «Про виконавче провадження», а виносити одночасно постанову про повторне накладення штрафу він не мав права, так,як боржнику не було відомо про перше накладення штрафу.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та ухвалити нове, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди надали неправильну оцінку наданим доказам, оскільки ні державний виконавець, ні ОСОБА_4 03 та 04 червня 2017 року до її будинку не з'являлися. Суди не звернули увагу, що державний виконавець та свідки постійно плуталися у своїх показаннях.

14 грудня 2017 року головний державний виконавець Рокитнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області БабенкоО. І.подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, оскільки судові рішення ухвалені при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права. Суди правильно встановили обставини справи та вірно вирішили питання.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, розглянувши скаргу ОСОБА_1 по суті, дійшов висновку, що дії державного виконавця при складанні акту від 03 червня 2017 року про невиконання рішення суду та послідуючим винесенням постанови про накладення штрафу у розмірі 1 700 грн були законними, оскільки заявник не надала батькові можливість побачитися з дитиною на виконання судового рішення, що узгоджується із частиною першою статті 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, суд вважав, що дії державного виконавця про повторне накладення штрафу за частиною другою вказаного закону у розмірі 3 400 грн не відповідають закону, так як повторне накладення штрафу можливе тільки після направлення копії постанови боржнику, тобто належне його повідомлення із встановленням нового строку виконання рішення суду та послідуючою відповідальністю, тобто дати послідуючих відвідин, чого у цьому випадку зроблено не було, а в один день винесені дві постанови, які направлені боржнику для відому та виконання, що обмежило його право на оскарження першої постанови.

Проте з судовими рішеннями судів попередніх інстанцій погодитися не можна, виходячи з наступного.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VII ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Згідно зі статтею 383 ЦПК України у редакції 2004 року, що була чинною на час звернення зі скаргою, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК України 2004 року).

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 387 ЦПК України 2004 року).

Тобто, і право на звернення зі скаргою, і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов'язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.

При цьому частиною першою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

У частині шостій статті 181 КАС України (в указаній редакції) роз'яснено, що справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1?4 частини першої статті 18 цього Кодексу, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Відповідно до частин першої, другої статті 74 зазначеного Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З аналізу наведених норм вбачається, що Законом № 1404-VІІІ встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 320/7888/16-ц (провадження № 14-266цс18).

Вказаний правовий висновок також узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16//14-г/15 (провадження № 14-93гс18).

Суди попередніх інстанцій, розглянувши по суті скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця при винесені постанов про накладення штрафів та про скасування вказаних постанов, не звернули уваги на те, що такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а його слід розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України підставою для скасування рішення повністю або частково із закриттям провадження в справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу частини другої статті 414 ЦПК України є підставою для їхнього скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Рокитнянського районного суду Київської області від 03 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2017 року скасувати, провадження у справі закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк