Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 400/1249/15-ц

провадження № 61-16883св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Дуковського О. Л., Єгорової С. М., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування квартири.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до оспорюваного договору від 21 грудня 2007 року вона подарувала своєму синові - ОСОБА_7 належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 із встановленням особистого сервітуту довічно і безоплатно користуватися подарованою квартирою.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер. Після його смерті під час упорядкування спадкових правовстановлюючих документів і ознайомлення з ними вона виявила договір дарування зазначеної квартири від 21 грудня 2007 року, який не мала наміру підписувати, оскільки вважала, що підписує заповіт, тобто помилилася стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правової природи цього правочину. Зазначала, що є людиною похилого віку (79 років на момент укладення договору), протягом тривалого часу хворіє гіпертонічною хворобою ІІ середнього ступеня тяжкості і атеросклеротичним кардіосклерозом змішаного ґенезу. 20 грудня 2007 року перенесла гіпертонічний криз, а 21 грудня 2007 року підписала спірний договір дарування. Крім вказаної квартири, іншого житла на праві власності не має.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 28 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час укладення договору дарування квартири воля позивача була спрямована на безкоштовну передачу квартири у власність її сина ОСОБА_7 Також встановленням особистого сервітуту позивач залишила за собою можливість довічно і безоплатно користуватися подарованою квартирою, а тому її воля була спрямована саме на підписання договору дарування, а не заповіту. Похилий вік та стан здоров'я позивача не є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, позивач не надала належних доказів, що їй перешкоджало звернутися із цим позовом до суду в межах строку позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2017 року рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 28 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним договір дарування від 21 грудня 2007 року квартири АДРЕСА_1 в смт Петрове Кіровоградської області, посвідчений приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Каліушко О. Є., реєстраційний номер 2954, між ОСОБА_4 і ОСОБА_7

Стягнуто на користь ОСОБА_4 судовий збір з ОСОБА_5 у розмірі 842,28 грн та з ОСОБА_6 у розмірі 842,28 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 є особою похилого віку зі значними вадами здоров'я, а під час укладення договору дарування неправильно сприйняла юридичні наслідки правочину і вважала, що підписує заповіт. Спірним договором встановлено сервітут, який полягає в особистому праві ОСОБА_4 користуватися квартирою з моменту переходу власності до обдарованого, що чинним законодавством не передбачено. Тому договір дарування за своїм змістом і правовою природою не можна вважати чинним.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що в рішенні апеляційного суду не надано оцінки поданим відповідачами заявам про застосування строку позовної давності, не враховано, що позивач не надала належних доказів чинення їй перешкод у зверненні з цим позовом до суду в період з 2007 року до жовтня 2015 року, та не наведела поважних причин пропуску строку звернення до суду. Крім того, ОСОБА_4 за спірним договором дарування передала своєму синові ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 в смт Петрове Кіровоградської області та правоустановчі документи на неї, що підтверджується копією договору дарування від 21 грудня 2007 року та копією технічного паспорта, а сама проживала і проживає АДРЕСА_1. Вчинені позивачем дії свідчать про те, що її воля була спрямована не на підписання заповіту, як вона стверджує в позовній заяві, а саме на укладення договору дарування цієї квартири. Крім того, 29 листопада 2004 року позивач вже склала заповіт на спірну квартиру.

У запереченнях на касаційну скаргу представник ОСОБА_4, ОСОБА_9, зазначала, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з урахуванням висновків, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

13 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду повністю не відповідає.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Каліушко О. Є., зареєстрований в реєстрі за № 2954, згідно з яким позивач подарувала своєму синові ОСОБА_7 належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 в смт Петрове Кіровоградської області із встановленням особистого сервітуту довічно і безоплатно користуватися подарованою квартирою (а. с. 9).

Пунктом 1 цього договору встановлено, що дарувальниця безоплатно передає у власність обдарованому квартиру АДРЕСА_1 в смт Петрове Кіровоградської області, а обдаровуваний прийняв цей дар, про що мають свідчити підписи сторін під цим договором. Одночасно сторони домовилися встановити сервітут, який полягає в особистому праві дарувальниці довічно і безоплатно користуватися подарованою квартирою з моменту переходу власності до обдарованого.

Згідно з пунктом 11 договору сторони домовилися, що сервітут припиняється лише в разі смерті дарувальниці.

Відповідно до свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 (а. с. 20).

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог ОСОБА_4 про неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування, тому такий договір за своїм змістом і правовою природою не можна вважати чинним.

Разом із цим апеляційний суд не врахував такі норми матеріального права та не надав оцінки таким обставинам справи.

Як убачається з матеріалів справи, у грудні 2015 року відповідачі подали до суду першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності, мотивовані тим, що позивач виконала всі умови договору дарування, які свідчать про її обізнаність про укладення саме договору дарування. Також встановленням особистого сервітуту позивач залишила за собою можливість довічно і безоплатно користуватися подарованою квартирою, а тому її воля була направлена на підписання саме договору дарування, а не заповіту. Крім того, позивач не навела поважних причин, які перешкоджали б їй подати позов у період з грудня 2007 року до жовтня 2015 року (а. с. 43-58)

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Разом з тим згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Тобто, якщо позовні вимоги суд визнав обґрунтованими, а сторона у справі заявила про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв'язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК України).

Крім того, як роз'яснено в абзаці третьому постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, апеляційний суд на зазначені обставини та норми матеріального права уваги не звернув, не надав оцінки обставинам справи відповідно до норм статті 212 ЦПК України 2004 року та статті 267 ЦК України, не перевірив доводів заяв відповідачів про застосування строку позовної давності та надані на їх підтвердження докази і відповідно, не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Під час нового розгляду суду належить урахувати викладене у цій постанові Верховного Суду, надати відповідну правову оцінку доказам та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді В. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик