П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2018 року

м. Рівне

Справа №565/1759/16-ц

Провадження №22-ц/787/1266/2018

Головуючий у суді першої інстанції: Незнамова І.М.

Рішення суду першої інстанції проголошено

в м. Вараш Рівненської області 08.05.2018 р. о 13 год. 03 хв.

Дата складення повного тексту рішення: 17.05.2018 р.

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 (відсутня);

відповідач - ОСОБА_3 (відсутня);

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Кузнецовська міська державна нотаріальна контора Рівненської області;

представники учасників справи: позивача - ОСОБА_4 (присутня);

відповідача - відсутній;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: відсутній,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 8 травня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним і відновлення чинності попереднього заповіту, покликаючись на те, що під час складення і посвідчення 9 липня 2015 року оспорюваного заповіту у ОСОБА_5 було відсутнє вільне волевиявлення, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а також на неї здійснювався систематичний психологічний тиск.

Зважаючи на викладене, просить

визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 9 липня 2015 року, що посвідчений державним нотаріусом Кузнецовської міської державної нотаріальної контори Рівненської області, зареєстрованому на спеціальному бланку нотаріальних документів НАН №865077 за №740;

відновити чинність заповіту ОСОБА_5 від 21 грудня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Кузнецовської міської державної нотаріальної контори Рівненської області, зареєстрованому на спеціальному бланку нотаріальних документів АЕІ №300692 за №578.

У поданих запереченнях ОСОБА_3, вважаючи наведені позивачем обставини такими, що не відповідають дійсності, а позов - необґрунтованим, просив залишити його без задоволення. При цьому через ненадання ОСОБА_2 відповідних доказів на обґрунтування своїх вимог посилався на відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

В подальшому, в ході судового розгляду 9 березня 2017 року на підставі відповідного клопотання представника позивача Кузнецовський міський суд своєю ухвалою до участі у справі залучив Кузнецовську міську державну нотаріальну контору як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Кузнецовського міського суду від 8 травня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Кузнецовська міська державна нотаріальна контора Рівненської області; про визнання заповіту недійсним та відновлення чинності попереднього заповіту.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що спадкодавець не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час вчинення оспорюваного заповіту, а також доказів на підтвердження заявленої обставини про вчинення одностороннього правочину під впливом насильства.

Щодо вимоги про відновлення чинності заповіту, то суд урахував те, що вона є похідною від первинної вимоги, тобто не може бути задоволеною при правомірності оспорюваного заповіту, а також положення ч. 3 ст. 1254 ЦК України стосовно скасування кожним новим заповітом попереднього та відсутності підстав для задоволення позову в цій частині.

На рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність та необґрунтованість, що полягають у неповноті з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом роз'яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" щодо необхідності призначення посмертної судово-психіатричної експертизи та порядку застосування ст.ст. 225, 1257 ЦК України.

Вважає, що судом залишено без оцінки показання свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про те, що ще за один рік до смерті в належній спадкодавцеві квартирі проживали відповідач та ОСОБА_8 - його дядько, які чинили систематичний психологічний тиск на ОСОБА_5

Суд при вирішенні питання про надання експерту права доступу до реєстру нотаріальних дій і додаткових документів не додержав вимог ст.ст. 128, 129, 130 ЦПК України, оскільки не повідомив позивача і її представника про час та місце його вирішення. Також залишено без уваги обставини створення відповідачем перешкод у спілкуванні з ОСОБА_5, схильність відповідача до вживання наркотичних засобів, його антисоціальну поведінку, за що притягувався до кримінальної відповідальності, відібрання всупереч її волі пенсійних коштів у спадкодавця, визнання ОСОБА_3 факту своєї присутності у кабінеті нотаріуса при складенні заповіту, що не відповідає ст. 44 глави 4 розділу ІІІ Закону України "Про нотаріат", п. 6 глави 3 наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", ч. 4 ст. 207, ч. 2 ст. 1247, ч. 2 ст. 1248, ч.ч. 2, 4-6 ст. 1253, ст. 1257 ЦК України.

Не погоджувалася і з висновком експерта у судово-почеркознавчій та судово-технічній експертизі документів від 04.04.2018 року №955/956/17-22, адже вважала неповним, необґрунтованим, таким, що суперечить матеріалам справи і викликає сумніви у його правильності. При цьому виходила із неповноти дослідження наданих об'єктів та зразків почерку і підписів ОСОБА_5, відсутності зв'язку між фактичними даними та інформаційним змістом і між відомостями, зазначеними у висновку експерта. Також не враховано вимоги процесуального законодавства щодо суб'єкта дослідження - зразків підпису і почерку ОСОБА_5, речових джерел інформації, засобів, прийомів та інших умов одержання висновку експерта. Тому, на її думку, даний висновок є недопустимим доказом у справі. Окрім того, він є необґрунтованим і недостовірним, позаяк експертом не описано всі застосовані ним методики, умови їх застосування. Остаточні висновки не відповідають проміжним, що були наведені у синтезуючому розділі дослідницької частини висновку експерта, тлумачення результатів дослідження, що викладене в тексті висновку, не узгоджується з даними та дослідницькими фотознімками, доданими в додатку до висновку; в матеріалах справи та в інших доступних матеріалах для дослідження відсутні дані, факти, обставини, на які посилається експерт. Вважала його не аутентичним, експертом не повністю описані та виконані приписи методики, обраної відповідно до поставленого в ухвалі питання та особливостей представлених на дослідження об'єктів. Також даний висновок не відповідає іншим доказам у справі, не узгоджується з матеріалами справи.

Всупереч матеріалам справи судом безпідставно відхилено клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи.

Знехтувано судом і роз'ясненнями п.п. 11, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" щодо необхідності призначення повторної експертизи та перевірки й оцінки судом висновку експерта повністю та частинами в їх сукупності.

Вважала, що твердження відповідача про те, що він проживає у квартирі спадкодавця з її усного дозволу, не ґрунтується на доказах і є голослівним.

Щодо оскаржуваного рішення, то, на її переконання, висновки суду побудовано на показаннях свідків, які є заінтересованими особами, адже є родичами відповідача. В той самий час, посилалася на суперечність та неузгодженість їхніх свідчень.

З урахуванням викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про задоволення позовних вимог.

У поданому відзиві ОСОБА_3, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому вважає, що відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016 року, №36-9цс12 від 29.02.2012 року, №6-9цс12 від 29.02.2012 року підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Вважає, що судом повно і правильно перевірено наявні в матеріалах справи докази, дано їм відповідну правову оцінку та вирішено питання про застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Заслухавши суддю-доповідача, думку представників учасників справи, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 8 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як правильно з'ясовано судом, за умовами заповіту, що посвідчений 21 грудня 2001 року державним нотаріусом Кузнецовської міської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №ІІІ-578, ОСОБА_5 заповіла позивачу все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме справу, в т.ч. і на належну їй на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Норми ч.ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України передбачають, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед тим.

Заповітом, що складений ОСОБА_5 і посвідчений 9 липня 2015 року державним нотаріусом Кузнецовської міської державної нотаріальної контори Рівненської області, зареєстровано в реєстрі за №740, на користь ОСОБА_3 заповідано все майно, яке належатиме їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, взагалі все те, що їй належатиме на день смерті та на що вона за законом матиме право.

Факт смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 сторонами не заперечується і стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 14.07.2016 року.

З лікарського свідоцтва про смерть №86 від 10.07.2016 року видно, що спадкодавець померла внаслідок хронічної серцево-судинної недостатності; ішемічної хвороби серця; дифузного кардіосклерозу; гіпертонічної хвороби 3 ступня.

Зміст Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна №68226842 від 16.09.2016 року вказує, що власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 з 1/2 часткою у власності, а ОСОБА_2 з такою ж часткою - 1/2.

З довідки ЖЕД №1 м. Кузнецовськ (зараз - Вараш) від 22.08.2016 року №1899 вбачається, що ОСОБА_5 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 15 червня 1976 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Довідкою відділу реєстрації виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області від 16.12.2016 року №5724 встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована позивач.

З довідки виконавчого комітету Озерської сільської ради Володимирецького району Рівненської області від 26.09.2016 року №1065 видно, що ОСОБА_2 мешкає в с. Озеро Володимирецького району Рівненської області, проте не зареєстрована за місцем фактичного проживання.

За договором про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого (проживаючого самотньо) громадянина з ІІІ групою рухової активності від 06.01.2011 року, що укладений між Територіальним центром соціального обслуговування м. Кузнецовськ (зараз - м. Вараш) та ОСОБА_5 стверджено, що на обслуговуванні територіального центру перебувала спадкодавець. Договір пролонгувався 6 січня 2012 року, 6 січня 2013 року, 6 січня 2014 року, 6 січня 2015 року, 6 січня 2016 року.

Медичні висновки про здатність самообслуговування та потребу в сторонній допомозі громадянина, який потребує соціального обслуговування (надання соціальних послуг) територіальним центром за місцем проживання, від 05.12.2012 року, від 24.12.2013 року, від 24.12.2014 року свідчать про необхідність самообслуговування ОСОБА_5 удома, соціально-побутової адаптації не потребувала, потребувала соціально-медичних послуг, не підлягала направленню в стаціонарне відділення для тимчасового або постійного проживання та направленню в територіальний будинок-інтернат, будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, пансіонат для ветеранів війни та праці, психоневрологічний інтернат.

Як встановлено судом, позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилалася як на фактичні підстави позову на те, що заповіт спадкодавця, що посвідчений 9 липня 2015 року державним нотаріусом Кузнецовської міської державної нотаріальної контори Рівненської області, вважала недійсним з огляду на те, що під час складання заповіту заповідач не сприймала дійсності через свій похилий вік, неможливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, зазнавала психологічного тиску від ОСОБА_3, а тому, на її переконання, волевиявлення спадкодавця при складанні оспорюваного заповіту вільним не було. Також вказувала, що ОСОБА_5 була неграмотною, неписьменною, а тому сама не могла написати при посвідченні заповіту слів про те, що нею прочитано і підписано власноручно.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі.

Судом попередньої інстанції правильно перевірено та дано належну оцінку висновку експерта у судово-почеркознавчій та судово-технічній експертизі документів №955/956/17-22 від 04.04.2018 року. Зокрема з'ясовано, що засоби технічного відтворення рукописного тексту та підписів від імені спадкодавця у двох примірниках заповіту, складеного 9 липня 2015 року та посвідченого державним нотаріусом Кузнецовської міської державної нотаріальної контори, а також підпису та запису у журналі реєстрації нотаріальних дій нотаріуса (запис №740 від 09.07.2015 року) про складання оспорюваного заповіту не застосовувалися. Цей текст і підписи виконано рукописним способом, без технічної підготовки до їх виконання. Текс "заповіт мною ОСОБА_5 прочитано і підписано власноручно", а також підпис від імені спадкодавця у двох примірниках заповіту від 09.07.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Кузнецовської міської державної нотаріальної контори Рівненської області, виконано ОСОБА_5 Запис "ОСОБА_5" та підпис у графі "Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії" (запис №740 від 09.07.2015 року) реєстру нотаріальних дій державного нотаріуса виконано ОСОБА_5

Зі свідчень допитаних у судовому засіданні свідків видно, що протягом часу, коли складався і посвідчувався заповіт, ОСОБА_5 мала задовільний стан здоров'я, сама, без допомоги сторонніх, пересувалася, розуміла, що за дія відбувається і мала намір скласти заповіт на користь відповідача, оскільки при житті висловлювала думку про складання заповідального розпорядження тій особі, яка її доглядатиме до смерті. З огляду на це суд вірно з'ясував ту обставину, що з 2014 року по день смерті спадкодавця з нею проживав ОСОБА_3, доглядав за нею, а також забезпечував її сім необхідним тощо. Цей факт було належним чином оцінено судом при ухваленні оскаржуваного рішення.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 21 своєї постанови від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК (435-15)), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних, діях. Насильницькі дії можуть вчинятися як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Між тим, судом з'ясовано, що ОСОБА_5 усвідомлювала значення своїх дій, була психічно здоровою, недієздатною не визнавалася. Вона повідомляла родині про свій намір щодо належного майна. При цьому жодних доказів про застосування насильницьких дій ОСОБА_3 стосовно спадкодавця позивачем надано не було, а судом їх не було здобуто.

Так, відповідно до ч.ч. 1-2, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ,крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правильно судом взято до уваги, що висновок експерта у судово-почеркознавчій та судово-технічній експертизі документів №955/956/17-22 від 04.04.2018 року містить категоричне твердження, що текст "заповіт мною ОСОБА_5 прочитано і підписано власноручно", а також підпис від імені спадкодавця у двох примірниках заповіту від 09.07.2015 року виконано нею ж, запис "ОСОБА_5" та підпис у графі "Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії" (запис №740 від 09.07.2015 року) реєстру нотаріальних дій державного нотаріуса виконано ОСОБА_5 Цей висновок спростовує доводи позивача про те, що текст і підписи в заповіті та реєстрі виконані не нею, а іншою особою.

Обґрунтованим є і висновок про відсутність підстав для задоволення позову в частині відновлення чинності попереднього заповіту, оскільки норма закону (ч. 3 ст. 1254 ЦК України) чітко містить вказівку про те, що кожен новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який спадкодавець склав перед тим. При цьому також правильно бралося до уваги і те, що первинна вимога до задоволення не підлягає, а тому і похідна задоволеною бути не може.

Щодо доводів апеляційної скарги про доцільність врахування п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" щодо необхідності призначення посмертної судово-психіатричної експертизи та порядку застосування ст.ст. 225, 1257 ЦК України, то вони є необґрунтованими.

Так, згідно зі ст.ст. 11, 13 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Натомість будь-яких клопотань чи заяв з приводу призначення посмертної судово-психіатричної експертизи позивачем заявлено не було, тоді як суд із власної ініціативи не вправі її призначити, адже вона не є обов'язковою експертизою в розумінні правил ст. 105 ЦПК України.

Не можна погодитися і з аргументами автора скарги про перевагу показань свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про насильницькі дії відповідача та його дядька перед сукупністю перевірених та оцінених доказів у справі, які свідчать про інше.

Правильно суд відхилив клопотання заявника про призначення повторної експертизи, оскільки підстав для вчинення такої процесуальної дії встановлено не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Не заслуговують на увагу і доводи про порушення ст.ст. 128, 129, 130 ЦПК України через неповідомлення позивача і її представника про час та місце його вирішення.

Так, абз. другий ч. 2 ст. 376 ЦПК України вказує, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, будь-яких доказів на існування таких фактів, що потяли би наведені процесуально-правові наслідки, матеріали справи не містять, позивачем надано не було, а апеляційним судом не було їх здобуто.

Спростовуються правильністю висновків суду й твердження позивача про хибність висновку експерта у судово-почеркознавчій та судово-технічній експертизі документів №955/956/17-22 від 04.04.2018 року, наявність порушень експерта при її проведенні, недодержанні вимог закону при складанні висновку тощо.

Згідно зі ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Решта доводів апеляційної скарги колегією суддів до уваги не беруться з огляду на їх необґрунтованість.

При цьому апеляційний суд погоджується із доводами відзиву на апеляційну скаргу про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Згідно із п. 6 ст. 3 ЦК України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи, належним чином оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на чому наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є постановлення оскаржуваної ухвали судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо понесених позивачем судових витрат при пред'явленні позову та поданні апеляційної скарги, то в силу правил ст. 141 ЦПК України вони поверненню на її користь не підлягають і їх слід віднести на рахунок ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 8 травня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 04.09.2018 р. о 12 год. 30 хв.

Головуючий:

Судді: