Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 319/656/17

провадження № 61-30468св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Міністерства оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року у складі судді Мальованого В. О. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року у складі суддів Гончара М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму в розмірі 50 000 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби.

Позов мотивовано тим, що з 02 листопада 1979 року по 02 січня 1982 року позивач проходив військову службу у Збройних силах СРСР на території Республіки Афганістан, де у зазначений період велись бойові дії. У травні 1980 року під час виконання інтернаціонального обов'язку на території Республіки Афганістан позивач отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови, спини та кінцівок, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи, внаслідок чого він вимушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури.

Згідно виписок з актів огляду МСЕК позивачу в 2015 році встановлено 3 групу інвалідності, а за результатами повторного огляду МСЕК 25 квітня 2016 року встановлено безстроково 2 групу інвалідності, причиною якої є поранення, контузія, захворювання, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби у країнах, де велися бойові дії.

У зв'язку з наведеним позивач був позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває глибокі моральні переживання та страждання, психологічний дискомфорт, витрачає чіс і кошти на лікування.

У зв'язку з отриманням поранень і захворювання, отриманням інвалідності, яка пов'язана з проходженням військової служби, позивачу завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року, у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що будь-яких доказів вини відповідача, його протиправної поведінки в завданні позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв'язку з діями відповідача, позивачем до суду не надано.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач відноситься до категорії військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, у зв'язку з чим має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до закону. Причинно-наслідковий зв'язок між інвалідністю позивача та проходження ним військової служби встановлено актом МСЕК, тому наявні усі необхідні складові цивільно-правової відповідальності відповідача по відношенню до позивача.

Обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що єдиною можливістю реалізувати своє конституційне право на відшкодування моральної шкоди, завданою діями органів державної влади є подання ним позову до держави, а саме - до Міністерства оборони України, як до фактичного правонаступника матеріальних та нематеріальних прав та обов'язків Міністерства оборони СРСР у частині їх дії на території УРСР.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вищевказані рішення судів. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах СРСР та з 02 листопада 1979 року по 02 січня 1982 року на території Республіки Афганістан.

14 квітня 2015 року позивачу при первинному огляді була встановлена ІІІ група інвалідності, причиною якої є поранення, контузія та захворювання, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, що підтверджується випискою із акту огляду МСЕК.

01 жовтня 2015 року МСЕК визначено ступінь втрати позивачем професійної працездатності у розмірі 50%.

25 квітня 2016 року позивачу за результатами повторного огляду МСЕК встановлена ІІ група інвалідності безстроково, причиною якої є поранення, контузія та захворювання, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що причиною виникнення інвалідності у нього стало поранення, яке пов'язано з проходження військової служби з 02 листопада 1979 року по 02 січня 1982 року на території Афганістану, де проводились бойові дії.

Статтею 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що дія цього Закону поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей; військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов'язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (статті 23, 1167 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Сам по собі факт наявності шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Встановивши, що позивач був звільнений з військової служби в Збройних Силах СРСР до утворення 6 грудня 1991 року Збройних Сил України, військовослужбовцем Збройних Сил України не був та у зв'язку з недоведенням позивачем факту протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України, причинного зв'язку між завданням йому шкоди і протиправними діями заподіювача шкоди, а також вини у її завданні, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для покладення відповідальності за відшкодування моральної шкоди, яка пов'язана з отриманням поранення, травм і захворювань під час проходження військової служби у Збройних Силах СРСР на Міністерство оборони України.

Доводи касаційної скарги позивача щодо позбавлення його права на відшкодування моральної шкоди вбачаються необґрунтованими, оскільки за загальним правилом шкода відшкодовується за наявності правових підстав, зокрема за наявності такої шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, що у даній справі судами не встановлено, а позивачем не було доведено.

При цьому, в силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська