печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2018 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Матійчук Г.О.,

за участю :

секретаря судового засідання Саницької Б.В.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Печерського районного суду м. Києва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» про визнання пунктів договору недійсним та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовною заявою про визнання пунктів договору недійсними та зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 26 червня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № R011/0045626 відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит у розмірі 47 200 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,49% річних та щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 2,21%, з кінцевим терміном повернення 26 березня 2018 року.

Позивач вважає, що вказаний кредитний договір суперечить вимогам Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови договору спричиняють дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін на користь банку. Зокрема, п. 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі, яким встановлена комісія за супроводження кредиту в розмірі 2,21% і пункт 4.3. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, яким встановлена пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення заборгованості по кредиту у розмірі 0,3% від суми прострочених зобов'язань за кожний день прострочення, що суперечить вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

З наведених підстав позивач просить суд визнати недійсними пункт 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі від 26 червня 2014 року; пункт 4.3. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі від 26 червня 2014 року; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплачену позивачем суму щомісячної комісії за супроводження кредиту за період з 19 липня 2015 року по 19 липня 2018 року.

Ухвалою Печерського районного суд міста Києва від 23 липня 2018 року у справі відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач в встановлений законом строк не подав відзив на позовну заяву.

Суд дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2014 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Банк «Траст» укладено кредитний договір № R011/0045626 відповідно до умов якого позивач отримала від банку споживчий кредит в сумі 47 200 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,49% річних з кінцевим терміном повернення 26 березня 2018 року.

Згідно п. 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі від 26 червня 2014 року, які є складовою кредитного договору, позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 2,21% від початкової суми кредиту.

Пунктом 4.3. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі встановлена пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення заборгованості по кредиту у розмірі 0,3% від суми прострочених зобов'язань за кожний день прострочення.

Між тим, суд вважає , що пункт 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі від 26 червня 2014 року суперечить діючому законодавству, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 42 ч.4 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до Заяви про надання кредиту на споживчі цілі від 26 червня 2014 року банк надав позивачеві кредит на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Між тим, судом встановлено, що встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 2,21 %, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

Згідно п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 р., банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У Рішенні Конституційного Суду України у справі № 1-26/2011 від 10 листопада 2011 р. зазначено, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору .

Таким чином, встановлена банком в кредитному договорі щомісячна комісія за супроводження кредиту є платою за дії, які банк здійснює на власну користь, тому ця умова договору є такою, що суперечить чинному законодавству, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 333/865/16-ц.

Разом з тим, суд вважає, що не суперечить чинному законодавству встановлення банком в кредитному договорі пені за несвоєчасне погашення платежів по кредиту у розмірі 0,3% від суми прострочених зобов'язань за кожний день прострочення, у зв'язку з наступним.

У відповідності зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Як слідує з пункту 4.3. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі від 26 червня 2014 року, пеня встановлена у розмірі 0,3% від суми прострочених зобов'язань за кожний день прострочення.

Так як в кредитному договорі передбачено, що його виконання здійснюється частинами, то пеня застосовується до кожного простроченого платежу окремо. Тобто, пеня нараховується за кожен день прострочення не на всю суму кредиту, а тільки на той розмір щомісячного платежу, який був прострочений.

Водночас, позивач не надав суду жодного розрахунку та доказу, який би підтверджував встановлену в кредитному договорі непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Отже, вимога про визнання недійсним пункту 4.3. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі від 26 червня 2014 року не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором суд приходить до наступного.

У відповідності зі ст. 18 ч.5 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно зі ст. 203 ч.1 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд вважає, що зміст пункту 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі від 26 червня 2014 року, які є складовою кредитного договору від 26 червня 2014 року, з наведених вище підстав суперечить вимогам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання їх недійсними відповідно до ст. 215 ч.1, 203 ч.1 ЦК України з моменту укладення договору.

Вказані порушення вимог чинного законодавства при укладені кредитного договору призвели до порушення прав споживача, які мають бути захищені відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Для захисту порушених прав споживача суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, зарахувавши в погашення основної суми боргу сплачену позивачем щомісячну комісію за супроводження кредиту за весь час дії вказаного кредитного договору.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2,4,5,12,79-81, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 3,203, 204, 549, 1054 ЦК України, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд,-

В и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» про визнання пунктів договору недійсними та зобов'язання вчинити дії задовольнити частоково.

Визнати недійсним пункт 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі, яким встановлена комісія за супроводження кредиту в розмірі 2,21%, укладеного 26 червня 2014 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Банк «Траст».

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство Банк «Траст» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором укладеним 26 червня 2014 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Банк «Траст», шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплачену позивачем суму щомісячної комісії за супроводження кредиту за період з 19 липня 2015 року по 19 липня 2018 року.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» (00101, м. Київ, вул. Болсуновського, 8) в дохід держави судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Матійчук Г.О.