АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2018 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 759/17907/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/4465/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі: Гордійчук Ж.В.

за участю:

відповідача: ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та поділ майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду м. Києва ухваленого 7 грудня 2017 року в приміщенні суду в м. Києва під головуванням судді Сенько М.Ф. (інформація про складання повного тексту рішення відсутня),-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 в якому просив з урахуванням наступних змін та доповнень, встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 14 вересня 2000 року по 27 жовтня 2012 року, визнати недійсним договір дарування частки квартири від 8 червня 2012 року, а також в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за кожною із сторін право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, стягнути з відповідача на його користь 1/2 частину коштів на рахунках ОСОБА_1 в банках ПАТ АКБ «Аркада», ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ КБ «Хрещатик» в сумі 225620 грн 13 к., як такі, що набуті сторонами у шлюбі і належать їм на праві спільної сумісної власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що сторони припинили шлюбні відносини, проте не можуть прийти до згоди щодо поділу спільного майна. В обґрунтування позову позивач послався на те, що договір дарування частки квартири було укладено всупереч його волі, в час коли він перебував у стані, що позбавляв можливості усвідомити правові наслідки договору, а щодо спірних коштів послався на те, що дані кошти були набуті за рахунок спільних заощаджень.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 7 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договіру та про поділ майна подружжя - відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 7 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушеннями норм чинного законодавства. Зазначає, що судом першої інстанції необґрунтовано прийнято до уваги надані відповідачем рукописні зошити, які названі судом книгами обліку доходів та витрат подружжя ОСОБА_2, оскільки вони не можуть вважатись належним та допустимими доказами по справі. При цьому судом не вирішено позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідач у суді апеляційної інстанції заперечувала проти позову у повному обсязі та просила рішення суду залишити без змін.

Позивач та його представник у судове засідання не з'явились про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Апеляційний суд звертає увагу, що у відповідності до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Тому, у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності позивача та його представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційному суду міста Києва.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що у період з 5 червня 1987 року по вересень 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10 том 1 ).

5 червня 1998 року відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мойсеєнко Т.О. за реєстровим №18-942 було придбано квартиру АДРЕСА_2, покупцем за договором є ОСОБА_1, на неї ж і було зареєстроване право власності на квартиру (а.с 11, том 1).

8 червня 2012 року згідно договору дарування частки квартири у праві спільної сумісної власності подружжя з виділом цієї частки, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В. за реєстровим №18-767, ОСОБА_2 виділено у власність 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на квартири АДРЕСА_2, яку він за цим договору подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар 1/2 частку спірної квартири (а.с. 138, том 1).

27 жовтня 2012 року між сторонами повторно укладено шлюб (а.с.21 том 1).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Отже, дарувальник повинен бути власником дарунку та набути право власності на дарунок у спосіб, передбачений законом.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Звертаючись із даним позовом до суду в частині визнання недійсним договору дарування позивач вказував на те, що не знав про факт дарування вказаної квартири, оскільки під час вчинення вказаного правочину ОСОБА_2 перебував під діями ліками, маючи у 82 річному віці інвалідність, атеросклероз судин головного мозку І ст.. с початковими проявами недостатності мозкового кровообігу та характерологічними змінами особистості.

На підтвердження вищевказаних доводів позивачем надано виписки із історії хвороби ОСОБА_2 (а.с.59-53, 109-120 том 1),з яких вбачається, що позивач хворіє атеросклероз судин головного мозку І ст.. с початковими проявами недостатності мозкового кровообігу та характерологічними змінами особистості.

Проте позивачем не надано доказів того, що вказані захворювання та ліки, які приймались ОСОБА_2 впливали на його здатність усвідомлювати значення його дій під час укладання договору дарування від 8 червня 2012 року. При цьому необхідно звернути увагу на те, що суд позбавлений самостійно, без спеціальних знать у галузі медицини, встановити чи міг ОСОБА_2 під час укладання договору дарування від 8 червня 2012 року усвідомлювати значення його дій та керувати ними. Також необхідно зауважити, що позивачем ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції не заявлялось клопотання про проведення судової експертизи для встановлення вказаних обставин.

А тому вимоги позивача про визнання спірного правочину недійсним, що передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України, відсутні, а тому апеляційний суд погоджується з висновком суду про те, що спірна частка квартири набута позивачем на законних підставах, належить їй на праві особистої приватної власності, і поділу в порядку ст. 372 ЦК України, ст.ст. 69 - 72 СК України не підлягає.

Щодо вимог позивача про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 14 вересня 2000 року по 27 жовтня 2012 року необхідно зазначити наступне.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Положення ст.74 СК України дають підстави дійти висновку, що вони поширюються на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року (справа № 6-97цс11).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут, взаємні права та обов'язки ( ст.ст.3,74 СК України), а для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

На підтвердження факту проживання однією сім'єю між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 14 вересня 2000 року по 27 жовтня 2012 року позивачем вказано, що відповідач користується послугами лікарні СБУ, саме як його дружина та вказує, що в указаний період сторони відпочивали у м. Трускавець (а.с. 104, том 1).

Позивачем не надано, будь-яких інших доказів на підтвердження спільного проживання без реєстрації шлюбу зокрема: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а відтак відсутні підстави для задоволення вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 14 вересня 2000 року по 27 жовтня 2012 року задоволенню не підлягають, за недоведеністю.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про поділ коштів з огляду на таке.

Так, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами ОСОБА_1 має депозитні рахунки у банківських установах, а саме: ПАТ АКБ «Аркада», ПАТ КБ «Хрещатик», ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.29-33, 35-40, 42-46, 26-29, 72-98 том 1).

В суді апеляційної інстанції встановлено, частина коштів які містяться на рахунках ОСОБА_1 це дивіденди по депозитам.

Також необхідно зауважити, що відповідач вказувала, що кошти, які нею були покладені на депозит були її особистими заощадженнями, які мала не в період шлюбу, проте позивачем не доведено, що кошти які знаходяться на депозитних рахунках ОСОБА_1 були спільним бюджетом сім'ї ОСОБА_1. При цьому необхідно звернути увагу на те, що з наданих книг про обліку доходів і витрат подружжя ОСОБА_1, вбачається, що сторони мали відокремлений бюджет, тобто розпоряджались належними кожному з них коштами на власний розсуд, в тому числі позивач так само як і відповідач розміщав власні кошти на рахунках в банківських установах та розпоряджався отриманими доходами від таких операцій.

Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що кошти на рахунках в банківських установах в силу п.3 ч.1ст.57 СК України належали особисто відповідачу, а відповідно поділу в порядку ст. 372 ЦК України, ст.ст. 69 - 72 СК України не підлягають.

Доводи апеляційної скарги проте, що судом безпідставно прийнято до уваги книги про обліку доходів і витрат подружжя ОСОБА_1, суд вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів на спростування вказаних доказів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Тому апеляційний суд вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 7 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови складено та підписано 4 вересня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: