Провадження № 2/161/3192/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі : головуючого судді Кирилюк В.Ф.

при секретарі Самолюк І.М.

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та про зняття арешту з майна, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Луцький районний відділ Державної виконавчої служби,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно та про зняття арешту з майна.

Свій позов обгрунтовує тим, що 29.11.2017 року між нею та ТзОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» був укладений договір №210/03-17-К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, внаслідок чого набула права вимоги до ОСОБА_2 за борговими зобовязаннями, що виникли на підставі кредитного договору №236/08 від 10.07.2008 року. Також зазначає, що 29.11.2017 року нею був підписаний договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №2041, укладеним 10.07.2008 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 з метою забезпечення зобовязань відповідача за вищезгаданим кредитним договором.

Таким чином, вона стала новим кредитором та новим іпотекодержателем належного відповідачу нерухомого майна земельної ділянки, площею 0,1250 га, з цільовим призначенням «будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» за кадастровим номером :01:001:2455, яка розташована в с.Промінь Луцького району Волинської області.

Також вказала, що оскільки ОСОБА_4 є власником вищезгаданої земельної ділянки, 30.11.2017 року нею було направлено вимогу щодо погашення заборгованості в розмірі 111984,50 грн. за кредитним договором 236/08 від 10.07.2008 року та повідомила останню про свій намір реалізувати заставне майно у випадку непогашення цього боргу. Вказана вимога залишена без задоволення.

Крім цього, зазначає, що у звязку із наявністю у ОСОБА_2 заборгованості перед ПАТ «Брокбізнесбанк», рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.09.2010 року у справі №2-6058/10 було вирішено стягнути солідарно з відповідача та її поручителя на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором №236/08 від 10.07.2008 року.

На виконання вказаного судового рішення в Луцькому районному відділі державної виконавчої служби відносно відповідача було відкрите виконавче провадження на накладені арешти на її нерухоме майно (предмет іпотеки банку).

Покликаючись на викладені обставини вважає, що вказаними діями органу ДВС порушено її права, як іпотекодержателя за договором іпотеки і тому просить суд визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку та прийняти рішення про зняття з неї арештів.

Ухвалою суду від 10 серпня 2018 року було відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження

Позивач надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Просить суд позов задовольнити із зазначених підстав.

Відповідачем по справі 13 вересня 2018 року подано до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без її участі

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом за відсутності осіб, які беруть участь у справі не здійснюється.

Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Постановою ОСОБА_5 Верховного суду України від 21.03.2018 року у справі №760/14438/15-ц констатовано, що при вирішенні такої категорії справ суди повинні установити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом як правової підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені договором іпотеки.

З матеріалів справи встановлено, що 29.11.2017 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» був укладений договір №210/03-17-К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, внаслідок чого ОСОБА_1 набула права вимоги до ОСОБА_2 за борговими зобовязаннями, що виникли на підставі кредитного договору №236/08 від 10.07.2008 року.

29.11.2017 року ОСОБА_1 був підписаний договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №2041, укладеним 10.07.2008 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 з метою забезпечення зобовязань останньої за вищезгаданим кредитним договором. Таким чином, ОСОБА_1 стала новим кредитором та новим іпотекодержателем належного ОСОБА_2 нерухомого майна земельної ділянки, площею 0,1250 га, з цільовим призначенням «будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» за кадастровим номером :01:001:2455, яка розташована в с.Промінь Луцького району Волинської області.

30.11.2017 року ОСОБА_1 було направлено вимогу ОСОБА_2 щодо погашення заборгованості в розмірі 111984,50 грн. за кредитним договором 236/08 від 10.07.2008 року та повідомила останню про свій намір реалізувати заставне майно у випадку непогашення цього боргу. Однак, вказана вимога залишена без задоволення.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 7.1 іпотечного договору, укладеного 10.07.2008 року між АБ "БРОКБІСНЕСБАНК" та ОСОБА_2, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобовязання по кредитному договору в цілому або в його частині та/або невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обовязків, встановлених цим договором , в цілому або в тій чи іншій їх частині, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

У пункті 7.3 договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання по кредитному договору в порядку, встановленому Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Пунктом 7.4 цього договору передбачено, що іпотеко держатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах передбачених п. 7.3 цього договору.

Згідно з п.п. 7.6.2 договору іпотеки у випадку набуття іпотекодержателем права звернення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених в Законі України «Про іпотеку».

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем ОСОБА_5 Верховного Суду зазначає таке.

У статті 12 Закону України "Про іпотеку" вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку";

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України "Про іпотеку" не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року N 1953-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком (Постанова N 1127).

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлена відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

На підставі ст.16, 328, 392, 572 ЦК України, Законів України «Про іпотеку», «Про заставу», «Про виконавче провадження», постановою ОСОБА_5 Верховного суду від 21.03.2018 року №760/14438/15-ц, керуючись ст.ст. 12,13,76-81, 89,141,247, 258,259,263-265,268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зняти арешти з нерухомого майна земельної ділянки, площею 0,1250 га, з цільовим призначенням «будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», кадастровий номер :01:001:2455, яка розташована за адресою с.Промінь Луцького району Волинської області.

В решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Позивач: ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, вул.Вереснева, 13, с.Гірка Полонка, Луцький район, Волинська область, 45607

Відповідач: ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2, вул.Нова, 12, с.Полонка, Луцький район, Волинська область, 45608

Третя особа: Луцький районний відділ ДВС, вул.Винниченка, 27а, м.Луцьк, 43000

Повний текст рішення складено та підписано 09.11.2018 року.

Cуддя Луцького міськрайонного суду В.Ф.Кирилюк