Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 214/1014/16-ц

провадження № 61-26298св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - комунальне підприємство «Швидкісний трамвай»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі судді Щеняєвої І. Б., від 01 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П., від 06 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до комунального підприємства «Швидкісний трамвай» (далі - КП «Швидкісний трамвай») про поновлення на роботі, визнання звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 30 жовтня 2014 року вона працювала на посаді кондуктора громадського транспорту КП «Швидкісний трамвай». Відповідно до акту № 5 від 23 грудня 2015 року від 09 листопада 2015 року з нею стався нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, внаслідок якого вона отримала травму. Вважає, що підставою для її звільнення стала її незгода з наміром адміністрації підприємства приховати нещасний випадок на робочому місці. Після лікарняного вона вимушена була написати заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку із погрозами звільнення за прогули. Наміру припиняти трудовий договір вона не мала, оскільки після лікування знаходилась у скрутному матеріальному стані, за станом здоров'я не мала можливості шукати інше місце роботи. Зазначила, що підприємством порушено порядок звільнення, оскільки її заява не містить прохання про дату звільнення, а тому вважає звільнення без відпрацювання двох тижнів незаконним. Вважає наказ про звільнення від 26 січня 2016 року незаконним, оскільки звільнення відбулося з порушенням трудового законодавства.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела, а судом не встановлено, що подана роботодавцю заява про звільнення не відповідала її волевиявленню. Позивачем не доведено порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при звільненні її із займаної посади за власним бажанням.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року в частині стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про віднесення судових витрат на рахунок держави. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції при розгляді спору по суті не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Апеляційний суд встановив, що позивача було звільнено з дати, зазначеної у заяві про звільнення, за погодженням роботодавця, що не суперечить вимогам КЗпП України. Позивач не довела, що її звільнення відбулося без її волевиявлення. При вирішенні питання про розподіл судових витрат районним судом було безпідставно стягнуто судовий збір із позивача, оскільки остання звільнена від його сплати на підставі пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

21 червня 2017 року ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області 06 червня 2017 року в частині залишення без змін рішення районного суду і ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при звільненні позивача роботодавцем не було дотримано порядку звільнення. Частина перша статті 38 КЗпП України зобов'язує власника звільнити працівника з роботи за власним бажанням в день подання заяви лише у випадку неможливості продовжувати роботу за наявності поважних причин, проте в заяві про звільнення й в наказі роботодавця відсутні посилання на поважні причини такого звільнення. Тому порушення порядку звільнення без надання позивачу двох тижнів для відпрацювання є порушенням вимог трудового законодавства. Судами неповно встановлено обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення.

04 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, щозгідно копії трудової книжки ОСОБА_2 прийнята на посаду кондуктора громадського транспорту в службу експлуатації КП «Швидкісний трамвай» 24 жовтня 2014 року, а 26 січня 2016 року звільнена за власним бажанням відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України. Підставою для звільнення стала заява ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням від 26 січня 2016 року (а. с. 4-5, 25, 26).

Згідно акту про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 5 від 23 грудня 2015 року, 09 листопада 2015 року з ОСОБА_2 стався нещасний випадок, в результаті якого вона перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» Дніпропетровської обласної ради» з 11 листопада 2015 року по 03 грудня 2015 року (а. с. 6-9).

Згідно листка непрацездатності, виданого 23 січня 2016 року, ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні у КЗ «Криворізька міська лікарня № 4» Дніпропетровської обласної ради» з 19 січня 2016 року по 23 січня 2016 року.

Табелем обліку робочого часу, актами про відсутність на робочому місці та пояснювальною запискою ОСОБА_2 від 26 січня 2016 року підтверджується, що ОСОБА_2 не працювала 25 січня 2016 року та 26 січня 2016 року (а. с. 40-43, 87).

Згідно наданих пояснень ОСОБА_2 щодо відсутності на робочому місті вона їздила у лікарню ім. Мечникова до м. Дніпропетровськ на обстеження. На підтвердження свого перебування в лікарні позивачем надано висновок обстеження від 25 січня 2016 року (а. с. 60-62).

У зв'язку із відсутністю ОСОБА_2 на роботі 25 та 26 січня 2016 року, відповідно графіку змінності, комісією у складі начальника маршруту ст. № 2 ОСОБА_4, водіїв ОСОБА_5 та ОСОБА_6 складено відповідні акти (а. с. 42-43).

26 січня 2016 року ОСОБА_2 подано директору КП «Швидкісний трамвай» заяву про звільнення за власним бажанням з 26 січня 2016 року. Того ж дня керівником КП «Швидкісний трамвай» Якуненко Є. В. було видано наказ № 26-к про припинення трудового договору, яким звільнено ОСОБА_2 з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (а. с. 25, 26).

Відповідно до довідки, виданої директором ТзОВ «ОККО-СХІД», ОСОБА_2 працює молодшим оператором АЗС № ГК 08 ТзОВ «ОККО-СХІД» з 24 травня 2016 року, середній заробіток за останні два місяці (вересень, жовтень 2016 року) складає 4 064, 35 грн (а. с. 114, 128).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого в незміненій частині погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованоговисновку, що при звільненні ОСОБА_2 із займаної посади за власним бажанням роботодавцем не було порушено вимог частини першої статті 38КЗпП України, порядок звільнення було дотримано. ОСОБА_2 власноручно написала заяву про звільнення за власним бажанням, в якій просила звільнити її саме з 26 січня 2016 року. Доказів того, що написання заяви про звільнення за власним бажанням суперечило її волевиявленню позивачем не надано.

Згідно поданої директору КП «Швидкісний трамвай» заяви про звільнення від 26 січня 2016 року ОСОБА_2 просила звільнити її у день подання заяви, що було погоджено із її безпосереднім керівником Клименко Н. В. Згідно наказу № 26-к про припинення трудового договору від 26 січня 2016 року на підставі особистої заяви ОСОБА_2 її було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Судами зроблено правильний висновок, що звільнення позивача за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з дати, зазначеної у самій заяві і погодженої роботодавцем, не порушує трудові права позивача. Обставини справи свідчать, що працівник і роботодавець дійшли згоди про наявність поважних причин для припинення трудового договору у строк, про який просив працівник.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин нормиматеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_2 за власним бажанням відбулося без порушень трудового законодавства.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта