Провадження № 22-ц/801/78/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 рокуСправа № 127/13166/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Рибчинського В.П., Копаничук С.Г.

з участю секретаря судового засідання Пантелеймонової А.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 серпня 2018 року, постановлене в складі судді Сичука М.М., о 14:37 год. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області,

встановив:

В травні 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 26.04.1991 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася донька ОСОБА_5.

15 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки, за яким було передано в іпотеку квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Дана квартира належала ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 29.07.2008 року.

12 грудня 2011 року між ТОВ «Кей-Колект» і АТ «Укрсиббанк» укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, згідно якого ТОВ «Кей-Колект» набув статусу іпотекодержателя за вищезгаданим договором іпотеки.

Однак укладений між ОСОБА_4 і АТ «Укрсиббанк» договір іпотеки від 15.08.2008 року не враховує інтереси малолітньої ОСОБА_5, яка проживала у даній квартирі на час укладення спірного договору.

Позивач зазначає, що відповідно до положень ст. 29 ЦК України, місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання її батьків, тому ОСОБА_5 належить право проживання і користування квартирою, яка передана в іпотеку, відповідно договір іпотеки є недійсним, оскільки порушує права малолітньої дитини.

З підстав викладених у позовній заяві ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним договір іпотеки від 15.08.2008 року укладений між ОСОБА_4 і АТ «Укрсиббанк», посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 5-806; скасувати запис про іпотеку № 7747812 від 13.08.2012 року та запис про обтяження (заборона на нерухоме майно) № 7747812 від 15.08.2008 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.

Окрім цього, суд зазначив, що позивачем вимоги до іпотекодавця та його правонаступників не заявлялись, тобто, особа правонаступник сторони договору іпотеки від 15.08.2008 року в якості відповідача не залучалась, а суд згідно вимог ЦПК України позбавлений можливості залучити співвідповідача, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, мотивовану тим, що суд першої інстанції не врахував, що договір іпотеки від 15 серпня 2008 року суперечить інтересам дитини, зокрема порушує право малолітньої на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. На думку апелянта батько не мав права без дозволу органу опіки та піклування укладати спірний іпотечний договір квартири, права користування якою мала і має неповнолітня донька позивача, що є підставою для визнання такого договору недійсним, однак вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення про відмову в задоволенні позову, тому ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі, при цьому в апеляційній скарзі зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

ТОВ «Кей-Колект» відзив на апеляційну скаргу не подало.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник ТОВ «Кей-Колект» в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обґрунтованість рішення суду.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

У справі встановлено, що 26.04.1991 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого повторно, серії НОМЕР_1 від 03.11.2009 року, актовий запис № 917.

У спільному ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася донька ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно, НОМЕР_2 від 12.03.2014 року, відповідний актовий запис № 3306.

15 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки, за яким було передано в іпотеку квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Дана квартира належала ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 29.07.2008 року.

12 грудня 2011 року між ТОВ «Кей-Колект» і АТ «Укрсиббанк» укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, згідно якого ТОВ «Кей-Колект» набув статусу іпотекодержателя за вищезгаданим договором іпотеки.

Згідно статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

У пункті 1.4 Договору іпотеки від 15 серпня 2008 року іпотекодавець ОСОБА_4 засвідчив, що укладанням цього договору не порушені будь-які права неповнолітніх осіб (дітей) (а.с. 7).

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьком, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Вказані обставини дають підстави вважати, що укладаючи договір іпотеки квартири, іпотекодавець ОСОБА_4, не визнав право проживання дитини у спірній квартирі та зазначив, фактично вказавши, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та не проживають (не мають права користування) малолітні чи неповнолітні особи, та передання предмета іпотеки в іпотеку не порушує прав та інтересів вказаних осіб (пункт 1.4 договору іпотеки) ( а. с. 7).

Вказане вище узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-806 цс16, підтвердженим Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 року по справі №333/8146/15.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Позивачем не доведено, що не час укладення договору іпотеки спірна квартира була місцем проживання малолітньої дитини.

Окрім цього, на час звернення позивача до суду не було встановлено факту звернення стягнення на спірне іпотечне майно, тому при укладенні спірного договору право неповнолітньої дитини на користування житлом порушено не було. Відтак відсутність згоди органу опіки та піклування при укладенні зазначеного договору не призвело до погіршення житлових прав дитини.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції п. 6 ч. 7 ст. 265 ЦПК України та неправильне застосування положення ст. 29, ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 224, ч. 2 215 ЦК України, ч. 4 ст. 12, ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення апелянтом вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ В.В. Оніщук

Судді /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ В.П. Рибчинський

Згідно із оригіналом:

Головуючий В.В. Оніщук