Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 310/8530/17 Головуючий у 1 інстанції: Прінь І.П.
провадження № 22-ц/778/3075/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Ващенко З.С.

за участі:

представника позивача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна тітка ОСОБА_7 Вона у визначений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті тітки, після якої залишилась квартира АДРЕСА_1. Але з»ясувалось, що ще за життя тітка уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири, яка є власником квартири на теперішній час. Померла ОСОБА_7 інших родичів, крім позивача та онуки ОСОБА_8, не мала.

ОСОБА_7 мала незначний розмір пенсії, якої не вистачало на харчування, купівлю ліків, одягу, а тому вона їй завжди допомагала. Вона забирала її до себе на проживання до м. Мурманська, возила її на різноманітні медичні обстеження як в Росії, так і в Україні. Тітка мала поганий зір, у неї була глаукома і вона практично не бачила на одне око. Також тітка дуже погано чула. У 2015р. померлій була проведена операція по видаленню глаукоми, у жовтні місяці 2015р. тітку було поставлено на чергу для отримання слухового апарату. Після операції зір у тітки не відновився, і через це у них стався конфлікт, у зв»язку з чим вона змушена була перейти проживати в свою квартиру, а згодом виїхати до Росії.

З 2015р. тітка мала тимчасові розлади психічного здоров'я, оскільки у неї були галюцинації, нав'язливі ідеї. Починаючи з кінця листопада 2016р., тітку почала відвідувати ОСОБА_5, з якою тітка у грудні 2016 року уклала договір купівлі-продажу квартири. Однак після укладення договору купівлі-продажу тітка залишилася проживати в квартирі, оскільки ця квартира була її єдиним житлом, сплачувала комунальні платежі. У квітні 2017р. з ініціативи ОСОБА_5 тітку було госпіталізовано до психоневрологічного відділення Бердянської міської лікарні. Під час відвідування її в лікарні, вона розповіла позивачу, що квартиру вона не продавала, а думала, що укладає договір довічного утримання, а також говорила, що не мала бажання продавати квартиру, оскільки іншого житла не мала, а ОСОБА_5 ніяких грошей за квартиру їй не передавала; підписуючи у нотаріуса якийсь документ, вона була впевнена, що укладає договір пожиттєвого утримання, думала, що ОСОБА_5 буде доглядати її і допомагати по господарству.

Позивач вказувала, що у день виписки тітки з лікарні ОСОБА_5, за підтримки священика ОСОБА_9, який приїхав за її телефонним дзвінком, забрала ОСОБА_7 до свого автомобіля, і вони поїхали в невідомому напрямку. Після того вдома тітка так і не з'явилася. З приводу зникнення тітки вона зверталася до поліції. Як потім з'ясувалося, ОСОБА_5 забрала тітку до себе додому. Відповідач зробила це, щоб тітка не могла з нею спілкуватися і бачитися.

У серпня 2017р. ОСОБА_7 померла.

Позивач вказувала, що договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки ОСОБА_10 не мала вільного волевиявлення на укладання з відповідачем договору купівлі-продажу квартири. Підписуючи договір купівлі-продажу, ОСОБА_7 помилялася відносно прав і обов'язків сторін по даному договору, про що свідчать фактичні обставини, а саме: у житті ОСОБА_7 нічого не змінилося, вона продовжувала проживати у своїй квартирі до моменту госпіталізації в психоневрологічне відділення лікарні, її продовжував обслуговувати соціальний працівник центру соціальної допомоги, квартиру вона не передавала покупцеві, не звільняла, речі не вивозила, в інше місце проживання не переїжджала, з реєстрації місця проживання в цій квартирі не знімалася. У тітки не було іншого житла.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 03.12.2016р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, який був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрований в реєстрі за №2827, у відповідності до положень ст. 229 ЦК України як укладений внаслідок помилки у природі правоичну.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, укладений 03 грудня 2016 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрований в реєстрі за № 2827.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 компенсацію судового збору у розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв»язку з неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які відстоювали кожен позицію свого клієнта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3, яка не є стороною оспорюваного договору купівлі - продажу квартири, звернулася до суду з цим позовом як заінтересована особа, посилаючись на те, що вона є спадкоємцем померлої ОСОБА_7 - продавця квартири, після смерті якої належним чином прийняла спадщину.

У судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 86 років (а.с.16).

19.10.2017р. ОСОБА_3 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7 На підставі поданої заяви приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_12 була заведена спадкова справа №75 (а.с. 11,12).

За життя, 03.12.2016 року ОСОБА_7 уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, який був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_11 і зареєстрований в реєстрі за № 2827 (а.с. 21-22).

Згідно з п. 2.1 договору продаж квартири здійснено за ціною 40000,00 грн., які продавець одержав до підписання договору.

Відповідно до п. 4.2 договору на момент його підписання продавець передав покупцю предмет договору ( тобто ключі, документи на предмет договору), а покупець прийняв його. Продавець зобов'язався не пізніше 01 січня 2017 року здійснити зняття з реєстрації всіх зареєстрованих за адресою предмету договору.

Вказаний договір просила визнати недійсним спадкоємець померлого продавця ОСОБА_7 - її племінниця ОСОБА_3, яка своєчасно прийняла спадщину після смерті тітки, з підстав відсутності волевиявлення у ОСОБА_7 на продаж квартири, а за наявності бажання укласти договір довічного утримання.

Задовольняючи вказаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_7 після укладення договору купівлі-продажу квартири, яка була єдиним її житлом, ніяких реальних дій для його виконання не вчинила, квартиру покупцеві не передала, продовжувала жити у цій квартирі, сплачувала комунальні послуги, речей з квартири не вивозила, в інше місце мешкання не переїздила, до 01.01.2017р. не виконала положень договору щодо зняття з реєстрації у квартирі, що з урахуванням її похилого віку (86 років), наявності розладів зору та слуху, психічних розладів та пояснень свідків вказує на спроможність доводів про допущену нею помилку у природі правочину, який вона вважала договором довічного утримання, потребуючи сторонньої допомоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 наголошує на тому, що судом неправильно були встановлені обставини у справі, зокрема, що ОСОБА_7 потребувала допомоги, а тому бажала укласти саме договір довічного утримання. Вказує, що ОСОБА_7 могла сама себе обслуговувати, для допомоги мала соціального працівника, а договір купівлі-продажу квартири укладала, оскільки планувала переїзд до своєї племінниці ОСОБА_3 Тому вважає, що підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, умови якого сторони узгодили, а вона повністю виплатила продавцю вартість квартири у сумі 300 000 грн., у суду не малось.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

За змістом статті 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача та стан його здоров'я; наявність у позивача іншого житла крім спірного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу покупцеві та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору.

За матеріалами цієї справи встановлено, що ОСОБА_7 є тіткою позивача ОСОБА_3, але на час, коли позивач була неповнолітньою та була позбавлена батьківського піклування, ОСОБА_7 виховувала її як опікун, тобто між сторонами існує тісний родинний зв»язок, незалежно від ступня їх споріднення.

За сукупністю зібраних доказів вбачається, що ОСОБА_3 тривалий час піклувалась за ОСОБА_7, яка є особою похилого віку, здійснюючи лікування останньої, яка мала дуже поганий зір та слух. Вказане підтверджується доданими копіями медичних документів та показами свідків ОСОБА_13,ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, що узгоджується з доводами позовної заяви та поясненнями самої позивачки, наданими нею в якості свідка.

Про потребу ОСОБА_7 у сторонній допомозі свідчать наступні обставини.

Так, на час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_7 мала 86 років віку. Її племінниця ОСОБА_3 мешкала у м. Мурманську Російської Федерації, тому постійний догляд не могла забезпечити тітці.

ОСОБА_7 протягом шести років до своєї смерті, тобто з 80-річного віку, знаходилась під соціальним супроводом в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (соціальних послуг)» Бердянської міської ради, та за нею був закріплений працівник ОСОБА_17, яка приходила до неї 2 рази на тиждень для допомоги по господарству.

Отже, потреба ОСОБА_7 у сторонній допомозі по господарству визнавалась офіційно створеним комунальним органом.

Також необхідність такої потреби підтверджувалась поясненнями свідка ОСОБА_15, яка вказувала, що ОСОБА_7 в 2016р. пропонувала їй скласти на неї заповіт взамін на догляд за нею. Цей свідок вказувала, що іноді допомагала ОСОБА_7 по господарству.

Надання допомоги ОСОБА_7 з боку ОСОБА_5 підтверджували свідки ОСОБА_14, яка зазначала, що ОСОБА_7 вказувала на ОСОБА_5 як на медичного працівника, яка може надати їй у випадку чого допомогу; ОСОБА_17, яка є соціальним працівником та приходила за соціальним супроводом до ОСОБА_7, де бачила ОСОБА_5, допомогою якої по господарству ОСОБА_7 була задоволена, про що сама їй казала.

Також, майже всі допитані свідки вказувала на наявність у ОСОБА_7 періодичних психічних розладів, що також свідчить на користь тому, що допомога останній у такому випадку була вкрай необхідною.

Крім того, на думку колегії, такі розлади у зорі, органі слуху та психіки могли суттєво впливати на її волевиявлення, яке в такому разі не можна вважати вільним. Так, з показів вищезазначених свідків випливає, що ОСОБА_7, посварившись з племінницею ОСОБА_3 у 2016р., підшукувала собі іншу особу для допомоги, та саме ОСОБА_5 влаштувала її в цьому сенсі. Про це, зокрема, вказували свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, а також більш детальніше свідок ОСОБА_17, яка пояснила, що ОСОБА_7. розповідала, що священик ОСОБА_9 познайомив її з ОСОБА_5, якою вона дуже задоволена, тому обіцяла переписати квартиру на ОСОБА_5. Але при цьому про купівлю-продаж квартири мови не йшлося.

Також всі допитані свідки пояснювали, що жодному з них ОСОБА_7 не розповідала, що хоче продати квартиру. Навпаки, свідок ОСОБА_14 вказувала, що ОСОБА_7 висловлювалась, що «буде помирати у своїй квартирі», що узгоджується з поясненнями ОСОБА_3, наданими в якості свідка.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже пояснення свідків, які були ретельно проаналізовані судом, разом з медичними документами, зокрема, з психоневрологічного диспансеру з приводу проходження лікування ОСОБА_7 у психоневрологічному відділенні з діагнозом «Деменція та галюцинаторний синдром»; документами з КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (соціальних послуг)» Бердянської міської ради; висновками працівників поліції за безпідставними зверненнями ОСОБА_7 з приводу зборів «сатаністів», сварок з сусідами та інших втручань до її помешкання, у своїй сукупності визнаються колегією достатніми доказами для встановлення факту потреби ОСОБА_7 у сторонній допомозі, яку остання і знайшла в особі ОСОБА_5

При цьому, на думку колегії, неузгодженість відповідача у своїй позиції з приводу сплати ОСОБА_7 вартості квартири у сумі 300 000 грн. з відомостями договору, у якому зазначено про договірну ціну в сумі 40 000 грн., свідчить про те, що відповідач усвідомлює, що визначена в договорі ціна квартири є явно заниженою.

Крім того, безпідставне вивезення ОСОБА_7 після лікування у психіатричній лікарні попри те, що за тіткою з»явилась її племінниця ОСОБА_3, без надання адреси останній, у зв»язку з чим позивач розшукували тітку через звернення до органів поліції, наразі, свідчить, на думку колегії, про перешкоджання відповідача спілкуванню тітки та племінниці між собою. Що і створювало перешкоди для з»ясування обставин продажу квартири за життя ОСОБА_7

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, що померла ОСОБА_7 була на час укладання договору купівлі-продажу квартири особою похилого віку (86 років) та за станом свого здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, тому ОСОБА_7, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, оскільки наміру продавати квартиру не мала. Отже, укладений договір купівлі-продажу єдиного належного останній житла не був спрямований на реальне настання правових наслідків по відчуженню квартири, та мала місце помилка щодо природи самого правочину, прав та обов'язків сторін, що наступали за наслідками підписання договору купівлі-продажу квартири. При цьому, до укладення оспорюваного правочину допомога відповідачем надавалася деякий час, що створювало для ОСОБА_7 передумову думати, що існує домовленість між сторонами про її догляд, та свідчить про існування помилки при укладенні спірного договору, яка має істотне значення, а саме, щодо правової природи правочину та його наслідків.

Наведені у апеляційній скарзі доводи, що під час укладання спірного договору сторонами додержано вимог статті 203 ЦК України, волевиявлення їх було вільним, позивач розуміла наявність різниці між договором купівлі-продажу та договором довічного утримання і бажала укласти саме договір купівлі-продажу є безпідставними, оскільки встановлені судами обставини справи не спростовані відповідачем, а отже такі доводи не впливають на законність судового рішення.

Беручи до уваги все вищенаведене, апеляційний суд визнає, що, розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановивши на підставі їх сукупності обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 вересня 2018р.

Головуючий:

Судді: