№ 201/6094/18
провадження 2/201/2098/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка А.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Соборний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 06 червня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що він, ОСОБА_1 знайомий з відповідачкою по справі близько 20 років, як близький друг родини відповідачки часто допомагав вирішувати побутові потреби та коли хворіли батьки останньої брав на себе питання пов'язані з медициною, тобто в них були доволі теплі дружні відносини; з 2000 років між ним та відповідачкою почались тривалі інтимні стосунки, ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідачки народилась донька ОСОБА_3, біологічним батьком якої є, на його думку, саме він, однак відповідачка відмовилась вказати позивача батьком дитини, посилаючись на те, що він фактично знаходиться у іншому шлюбі. З 2017 року відповідачка виїхала з міста у пошуках нової роботи, доньку - ОСОБА_3 залишила проживати з позивачем. З грудня 2017 року відповідачка припинила виходити на зв'язок, де вона зараз мешкає позивачу не відомо, з цього періоду часу донька постійно проживає разом з позивачем. Оскільки документально позивач не є батьком цієї доньки, в нього постійно виникають труднощі у всіх офіційних структурах та організаціях оскільки для вирішення будь-яких соціально-побутових потреб дитини необхідно присутність одного з офіційних батьків. З приводу цих обставин позивач і вимушений звернутись до суду з позовом для встановлення свого батьківства. Іншим чином вирішити питання неможливо. Просив суд ухвалити рішення про визнання його батьківства і внесення змін до актового запису про народження доньки, задовольнивши уточнену позовну заяву в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, фактично позовні вимоги визнала, погодилася з ними та викладеними в них обставинами і не заперечувала проти задоволення позову та розгляду справи за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представник третьої особи Соборного районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, і в письмовому зверненні на адресу суду позовні вимоги визнав, погодився з ними та викладеними в них обставинами повністю і не заперечував проти задоволення позову і розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного представника третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З'ясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно знайомий з відповідачкою по справі близько 20 років, як близький друг родини відповідачки часто допомагав вирішувати побутові потреби та коли хворіли батьки останньої брав на себе питання пов'язані з медициною, тобто в них були доволі теплі дружні відносини; з 2000 років між ним та відповідачкою почались тривалі інтимні стосунки, ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідачки народилась донька ОСОБА_3, біологічним батьком якої є, на думку позивача, саме він, однак відповідачка відмовилась вказати позивача батьком дитини, посилаючись на те, що він фактично знаходиться у іншому шлюбі. З 2017 року відповідачка виїхала з міста у пошуках нової роботи, доньку - ОСОБА_3 залишила проживати з позивачем. З грудня 2017 року відповідачка припинила виходити на зв'язок, де вона зараз мешкає позивачу не відомо, з цього періоду часу донька постійно проживає разом з позивачем. Оскільки документально позивач не є батьком цієї доньки, в нього постійно виникають труднощі у всіх офіційних структурах та організаціях оскільки для вирішення будь-яких соціально-побутових потреб дитини необхідно присутність одного з офіційних батьків. З приводу цих обставин позивач і вимушений звернутись до суду з позовом для встановлення свого батьківства. Іншим чином вирішити питання неможливо, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений звертатися до суду з цим позовом.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України.

У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов'язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини».

Судом встановлено, що сторони по справі знайомі близько 20 років, в них були доволі теплі дружні відносини; з 2000 років між ним та відповідачкою почались тривалі інтимні стосунки, ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідачки народилась донька ОСОБА_3, біологічним батьком якої є, на думку позивача, саме він, однак відповідачка відмовилась вказати позивача батьком дитини, посилаючись на те, що він фактично знаходиться у іншому шлюбі. З 2017 року відповідачка виїхала з міста у пошуках нової роботи, доньку - ОСОБА_3 залишила проживати з позивачем. З грудня 2017 року відповідачка припинила виходити на зв'язок, де вона зараз мешкає позивачу не відомо, з цього періоду часу донька постійно проживає разом з позивачем. Оскільки документально позивач не є батьком цієї доньки, в нього постійно виникають труднощі у всіх офіційних структурах та організаціях оскільки для вирішення будь-яких соціально-побутових потреб дитини необхідно присутність одного з офіційних батьків. З приводу цих обставин позивач і вимушений звернутись до суду з позовом для встановлення свого батьківства. Іншим чином вирішити питання неможливо.

Відповідно до ст.125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.

Відповідно ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Відповідно до роз'яснень п. 9 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2008 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за нормою статей 213, 215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

За положеннями ст. 134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126, 127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове свідоцтво про народження.

З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, народження позивач вважає за необхідне вирішити питання про встановлення свого батьківства відносно вказаної дитини.

Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з'ясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаної неповнолітньої дитини, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що встановлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дитиною повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є заходом захисту стосовно осіб, які виконують батьківські обов'язки та не нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження позовних вимог, а не свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов'язками, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у зв'язку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього стосовно виховання та утримання їх дочки, предмета спору, а відповідач цього не довів, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань стосовно позовних вимог є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджена. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, отже вказаний судовий збір також потрібно стягнути з відповідача.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, батьком малолітньої дитини: дочки ОСОБА_3, народженої ІНФОРМАЦІЯ_2 та внести зміни до актового запису про народження малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зазначивши в графі «батько» - «громадянин України, ОСОБА_1», який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську.

Таким чином позовні вимоги про встановлення батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 7, 109, 125, 126, 128, 135, 150, 153, 155, 157, 164, 165, 180 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, батьком малолітньої дитини: дочки ОСОБА_3, народженої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Внести зміни до актового запису про народження малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зазначивши в графі «батько» - «громадянин України, ОСОБА_1», який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 19 грудня 2018 року.

Суддя -