Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 569/15814/16

провадження № 61-1134св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 червня 2017 року в складі судді Бердія М. А. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 17 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Хилевич С. В., Ковальчук Н. М., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання припиненим договору поруки.

Позовна заява мотивована тим, що укладеним між сторонами договором поруки від 17 серпня 2007 року забезпечено виконання ОСОБА_5 кредитних зобов'язань перед відповідачем. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2010 року стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 серпня 2007 року в розмірі 556 688,88 грн. Разом з тим, банк повторно звернувся до суду з позовом до позичальника та поручителя про стягнення кредитної заборгованості. Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, стягнуто заборгованість за кредитним договором, то позивач вважав, що порука припинилася. ОСОБА_4 також вказував, що кредитний договір від 17 серпня 2007 року припинив свою дію з 12 серпня 2014 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило строк звернення до поручителя, визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України, а також змінило основне зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

На підставі викладеного ОСОБА_4 з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати припиненими правовідношення за договором поруки.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, вже стягнуто з поручителя заборгованість за кредитним договором, тобто вже встановлені обставини про чинність поруки, тому відсутні підстави для визнання акцесорного зобов'язання припиненим.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 17 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 13 квітня 2010 року встановлено обставини солідарної відповідальності позичальника та поручителя перед банком.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк намагався повторно стягнути з поручителя борг за кредитним договором щодо якого існує рішення про стягнення заборгованості (подвійне стягнення). Банк звернувся до суду з позовом до поручителя про стягнення кредитної заборгованості з пропуском визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України строку. Також відбулося збільшення обсягу відповідальності за основним договором без згоди поручителя, оскільки він поручився за виконання зобов'язання у розмірі 75 000 дол. США, а банк 27 квітня 2015 року заявив вимоги до суду про стягнення 170 873,92 дол. США.

У лютому 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішенням суду, яке набрало законної сили, стягнуто заборгованість з позичальника та поручителя, тому відсутні підстави для визнання поруки припиненою. Банк не збільшував відповідальності поручителя.

05 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 17 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_5 укладено кредитну угоду, відповідно до умов якої позичальник отримав кредит у розмірі 75 000 дол. США з кінцевим терміном повернення не пізніше 11 серпня 2014 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 17 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки,

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 13 квітня 2010 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 17 серпня 2007 року в розмірі 556 688,88 грн.

Постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Володимирецького районного управління юстиції Рівненської області від 28 лютого 2012 року виконавчий лист щодо виконання вказаного рішення суду повернуто без виконання на підставі пункту 8 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до статті 14 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України

Вказана норма також закріплена у частині першій статті 18 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом касаційної інстанції).

Частиною другою статті 223 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом касаційної інстанції) визначено, що після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень статті 559 ЦК України немає. Тому висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання поруки припиненою за наявності рішення суду про стягнення боргу з поручителя є правильним.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що банк намагався повторно стягнути з поручителя борг за кредитним договором звернувшись 27 квітня 2015 року до суду з відповідним позовом, оскільки ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 19 травня 2017 року, яка набрала законної сили, в справі № 556/577/14-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» заявленого до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито провадження у справі на підставі пункту другого частини першої статті 205 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк