Справа № 483/2022/17
Провадження № 22-ц/812/253/18
Провадження № 22-ц-/812/316/18
Провадження № 22-ц/812/317/18
Провадження № 22-ц/812/376/18
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника відповідача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_3

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2018 року, ухваленого під головуванням судді - Чаус Л.В. о 11 год. 23 хв. та на додаткове рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської від 25 вересня 2018 року, ухваленого під головуванням того ж судді о 11 год. 40 хв. в приміщенні того ж суду по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_3 за участю третьої особи - Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» (надалі - ПАТ «ВБР») про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

27 листопада 2018 року ПАТ «ВБР» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 31 січня 2014 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № IKCASHVG.198302.007 за умовами якого відповідачем отримано кредит в сумі 39805,00 грн. на наступні цілі: 38 500 грн. - на споживчі цілі, 150 грн. - на сплату комісії за реєстрацію в державному реєстрі обтяжень рухового майна, 1155 грн. - на оплату винагороди Банку за надання фінансового інструменту, строком до 30 січня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних та комісії за надання кредитних ресурсів в розмірі 1% від суми кредиту по договору щомісяця в період оплати.

У зв'язку неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань станом на 15 листопада 2017 року утворилась заборгованість у сумі 150 501, 79 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом у сумі - 30 672, 55 грн., простроченої заборгованості за процентами - 20 382, 68 грн., простроченої заборгованості за комісією - 14 329, 80 грн., заборгованості за штрафами та/або пенею за кредитним договором 85 116, 76 грн.

Посилаючись на вищевикладене та на те, що в добровільному порядку відповідачем вказану заборгованість не сплачено, позивач просив стягнути на свою користь з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 150 501,79 грн.

В свою чергу 5 лютого 2018 року представник відповідача - ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом в інтересах ОСОБА_3 до ПАТ «ВБР», в якому просив визнати недійсним кредитний договір № IKCASHVG.198302.007, укладений 31 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ВБР».

В обґрунтування свого позову зазначав, що відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. В порушення вказаних вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, ПАТ «ВБР» у кредитному договорі, укладеному з ОСОБА_3, безпідставно встановив винагороду (комісію) за надання фінансового інструмента у розмірі 1155 грн., та щомісячну комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1% від суми кредиту (п.п. 1.2, 1.5, 1.7, 1.6, 1,9 договору). Також, встановлено комісію в сумі 150 грн. за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (п. 1.2, 1.9 договору), при тому, що кредитний договір не був забезпечений заставою або іншими видами обтяжень, реєстрація яких здійснюється в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

При цьому, кошти в розмірі 1155 грн. на оплату винагороди (комісії) за надання фінансового інструмента та кошти в розмірі 150 грн. за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна включено до суми кредиту, а до загальної вартості кредиту включено щомісячну комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1% від суми кредиту.

Вважає вищевказані положення кредитного договору нікчемними, що зумовлює зміну інших істотних умов кредитного договору.

Посилаючись на викладене, приймаючи до уваги, що зменшення суми кредиту та загальної вартості кредиту має наслідком визнання недійсними положень п. 8.9 вказаного договору з Додатком №1 «Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки» просив про задоволення позову.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2018 року зустрічний позов був прийнятий до сумісного розгляду з первісним позовом ПАТ «ВБР», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою того ж суду від 23 травня 2018 року до участі у справі залучено ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», як правонаступника ПАТ «ВБР» у зв'язку з відступленням права вимоги, у якості позивача по справі, а також залучено ПАТ «ВБР» до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2018 року у задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано недійсними положення пунктів 1.2, 1.5, 1.6, 1.7, 1,9 договору № ІКСАSHVG.198302.007, укладеного 31 січня 2014 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_3 в частині встановлення сплати комісії за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна у розмірі 150 грн. 00 коп., в частині сплати винагороди банку за надання фінансового інструменту у розмірі 1155 грн. та в частині сплати комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,00% від суми кредиту по договору щомісяця.

В задоволенні зустрічного позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням того ж суду від 25 вересня 2018 року стягнуто з ТОВ «ФК» «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», посилаючись незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яке є правонаступником ПАТ «ВБР» задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просив рішення суду в частині часткового задоволення зустрічного позову скасувати та ухвалити нове, яким визнати кредитний договір № IKCASHVG.198302.007, укладений 31 січня 2014 року між ним та ПАТ «ВБР» недійсним повністю.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2018 року, ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм процесуального права при ухваленні додаткового рішення, просив додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його заяву про стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі.

В свою чергу, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» також звернулась до суду з апеляційною скаргою на додаткове рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2018 року, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила додаткове рішення суду скасувати, та відмовити у задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської від 20 серпня 2018 року підлягає частковому задоволенню, інші апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За положеннями ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 31 січня 2014 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № ІКСАSHVG.198302.007, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 39805 грн. на наступні цілі: 38 500 грн. - на споживчі потреби, 150 грн. - на сплату комісії на реєстрацію в державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 1155 грн. - з метою оплати винагороди банку за надання фінансового інструменту, з терміном повернення кредиту до 30 січня 2017 року зі сплатою 12% річних за користування кредитом, що передбачено з п.п.1.2 - 1.4, 1.7, 1.9 кредитного договору (а.с.26-28).

Крім того, відповідно до п. 1.5, 1.6 договору, позичальник оплачує банку комісію за надання фінансового інструменту в розмірі 1155 грн. в день укладення кредитного договору, та сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1% від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати. Нарахування комісії здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму кредиту, що зазначений у п.1.2 договору.

Позичальник зобов'язувався повертати кредит шляхом здійснення платежів на рахунок банку у період з 1 по 10 число кожного місяця, згідно графіку погашення кредиту (п. 2.4, 2.5).

Відповідно до графіку погашення заборгованості (додаток № 2 до договору) щомісячний платіж встановлено в сумі 1721 грн. 05 коп. та складається із строкової частини кредиту, процентів та комісії за надання кредитних ресурсів.

Згідно п.6.1 договору, за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику проценти в розмірі 36% річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Крім того, за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення (п.6.3 договору).

Факт укладання договору та надання по ньому коштів відповідачу у зазначеному в договорі розмірі, визнаний сторонами та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: заявою на видачу готівки від 31 січня 2014 року та випискою по особовому рахунку.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.

Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення зустрічного позову суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що встановивши у кредитному договорі платіж зі сплати щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1 % від суми виданого кредиту та включення до суми кредиту коштів у розмірі 1155 грн., відповідач не довів, які саме послуги (фінансовий інструмент) за вказану винагороду він надав позивачу.

Судом також правильно встановлено, що включення до суми кредиту 150 грн. за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна є безпідставними, оскільки кредитний договір не було забезпечено заставою або іншими видами обтяжень.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсними положення пунктів 1.2, 1.5, 1.6, 1.7, 1,9 кредитного договору в частині встановлення сплати комісії за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна у розмірі 150 грн. в частині сплати винагороди банку за надання фінансового інструменту у розмірі 1155 грн., та в частині сплати комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1% від суми кредиту по договору щомісяця, а не визнання договору недійсним в повному обсязі.

Доводи апеляційних скарг в цій частині рішення, не спростовують обґрунтованих висновків суду та не можуть бути підставою для його скасування в цій частині, ухваленого відповідно до вимог закону.

Що стосується висновку суду про відмову у задоволені первісного позову то колегія суддів не може погодитися з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в строк, встановлений в договорі, одностороння відмова від зобов'язання, якщо інше не встановлено договором, не допускається.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За положеннями статті 534 ЦК України встановлена черговість погашення вимог за грошовими зобов'язаннями, якщо інше не встановлено договором.

Так, відповідно до п.2.9. кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: в першу чергу - витрати банку, пов'язані з одержанням виконання по цьому договору (витрати пов'язані з реалізацією майна тощо); в другу чергу - прострочена заборгованість за процентами; в третю чергу - прострочена заборгованість за комісією; в четверту - нараховані проценти; в п'яту - нараховані комісії; в шосту - прострочена заборгованість за основною сумою боргу; в сьому - основна сума боргу; в восьму - штрафи, пені та витрати/збитки Банку, які виникли при супроводі кредиту.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ОСОБА_3 не виконував свої зобов'язання за кредитним договором та його заборгованість станом на 15 листопада 2017 року складає 150 501, 79 грн., з яких: 30 672, 55 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 20 382,68 грн. - прострочена заборгованість за процентами, 14 329, 80 грн. - прострочена заборгованість за комісією, 85 116, 76 грн. - заборгованість за штрафами та/або пенею (а.с.8-25).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, враховуючи те, що в договорі сторони погодили черговість погашення кредиту та з урахуванням наданого позивачем розрахунку, заборгованість ОСОБА_3 перед Банком становить по тілу кредиту 30 672,55 грн. по процентам станом на 30 січня 2017 року строк дії договору - 11 436,76 грн. До того ж, враховуючи те, що позивачем сплачено 8 384,23 грн. за процентами та 3 980,50 грн. за комісією, а всього сплачено 12 364,73 грн. то суму заборгованості становить 29 744,88 грн. ((42 109,31 грн. (30 672,55 грн.+11 436,76 грн.) - 12364,73 грн. (8 384,23 грн.+3 980,50 грн. )).

Крім того, відповідно до розрахунку пеня за неналежне виконання кредитних зобов'язань становить 85 116,76 грн., а розмір заборгованості - 29 744, 88 грн.

Згідно ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За такого, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені до розміру заборгованості - 29 744,88 грн.

Отже, розмір кредитної заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 59 489,76 грн. з яких: 29 744,88 грн. - заборгованість за кредитом та 29 744,88 грн. пені.

За таких обставин, рішення суду в частині відмови у задоволені первісного позову на підставі п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_3, яким слід стягнути з останнього на користь позивача кредитну заборгованість у розмірі 59 489,76 грн. з яких: 29 744,88 грн. - заборгованість за кредитом та 29 744,88 грн. пені.

Що стосується додаткового рішення, яким вирішено питання про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. то колегія суддів погоджується з ним з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, в тому числі, на правничу допомогу ( ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно п. 1 ч. 2, ч. 12 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, крім судового збору, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За положеннями ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч.3-6 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 29 січня 2018 року між ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги на представлення його інтересів в судах України.

2 лютого 2018 року між ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до вище зазначеного договору.

За умовами договору та додаткової угоди, адвокат бере на себе зобов'язання надавати правову допомогу, ознайомлюватися з матеріалами даної цивільної справи, приймати участь у судових засіданнях та представляти інтереси замовника, представляти інтереси в судах всіх інстанцій України.

Крім того, додатковою угодою визначено, що гонорар адвоката становить 20 000 грн., який виплачується в такому порядку: щомісячно починаючи з 12 лютого 2018 року по 1200 грн. на рахунок адвоката, що відкритий в банку, а повну суму гонорару, за вирахуванням сплачених раніше щомісячних сум, клієнт сплачує не пізніше 4 діб від дня проголошення рішення судом у справі № 483/2022/17.

В судовому засіданні 20 серпня 2018 року до судових дебатів адвокатом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 було подано заяву про розподіл судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, яка складає 20000 грн. та зазначено, що докази, які обґрунтовують судові витрати будуть ним подані у порядку п. 2 ст. 270 ЦПК України.

Разом з тим, на підтвердження витрат на правничу допомогу надано квитанції від 23 серпня 2018 року на суму 14 000 грн.; від 12 лютого 2018 року на суму 1200 грн., від 17 травня 2018 року на суму 750 грн., від 21 травня 2018 року на суму 450 грн., від 13 червня 2018 року на суму 1200 грн., від 17 серпня 2018 року на суму 1200 грн., від 23 серпня 2018 року а суму 1200 грн.

З урахуванням наданих квитанцій та документів, виготовлених представником відповідача - відзиву на позовну заяву, зустрічну позовну заяву, а також участь у п'яти судових засіданнях - 5 год. 22 хв. суд першої інстанції відповідно до ст. 141 ЦПК України, обґрунтовано стягнув з позивача на користь відповідача 5 000 грн. на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги ТОВ ««ФК «Довіра та Гарантія» про відсутність належних доказів на підтвердження надання правничої допомоги не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наявністю процесуальних документів у справі, виготовлених представником, а також участю останнього у судових засіданнях, яким суд надав належну оцінку.

Посилання ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на оплату винагороди після ухвалення рішення є безпідставні, оскільки в додатковій угоді до договору про надання правової допомоги від 2 лютого 2018 року сторони погодили умови оплати повної суми гонорару не пізніше чотирьох діб від дня проголошення судом рішення.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про відсутність мотивованої оцінки опису наданих адвокатом послуг про які зазначено в заяві, оскільки саме за ці послуги і було стягнуто витрати на правничу допомогу.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог за первісним позовом за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (39%), часткового задоволення зустрічного позову (ставка судового збору - 704,80 грн.) та положень ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам шляхом взаєморозрахунку 1 908,60 грн. (2613,40 грн. - 704,80 грн.).

За такого рішення суду в частині судового збору підлягає зміні шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» 1908,60 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2018 року задовольнити частково, а на додаткове рішення того ж суду залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2018 року в частині відмови у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог, а в частині судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серія НОМЕР_2, виданий Очаківським РС УДМС України в Миколаївській області 26 грудня 2013 року, ІПН НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 57525, АДРЕСА_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (м. Київ, 04112, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, код ЄДР 38750239, п/р №8901 в ПАТ «Альфа Банк», МФО 300346) заборгованість за кредитним договором № IKCASHVG.198302.007 від 31 січня 2014 року станом на 15 листопада 2017 року у розмірі у розмірі 59 489,76 грн. з яких: 29 744,88 грн. - заборгованість за кредитом договором та 29 744,88 грн. пені.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» судовий збір у розмірі 1 908,60 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення того ж суду від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 19 грудня 2018 року