Постанова

Іменем України

10 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 640/696/16-ц

провадження № 61-34084 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Харківська міська рада;

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6;

треті особи: Восьма харківська державна нотаріальна контора, приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу: Грузкова Юлія Володимирівна, Руденко ОксанаЄвгенівна;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Колтунової А. І., Котелевець А. В., від 06 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Восьма харківська державна нотаріальна контора, приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу: Грузкова Ю. В., Руденко О. Є., про визнання свідоцтва про право на спадщину та договорів купівлі-продажу недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9, після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1. На час смерті останньої у спірній квартирі, крім спадкодавця, ніхто зареєстрований не був. За відсутності спадкоємців померлої спадщина мала бути визнана відумерлою та передана територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Проте рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року було задоволено заяву ОСОБА_4 та встановлено факт постійного проживання у період з 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_10 однією родиною з ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а також встановлено факт прийняття ОСОБА_10 спадщини у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9, що складалася зі спірної квартири.

На підставі цього рішення Восьмою харківською нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 грудня 2014 року на квартиру спадкоємцю ОСОБА_10 - ОСОБА_4, відповідачу у справі. Зареєструвавши право власності на спірну квартиру, ОСОБА_4 23 грудня 2014 грудня відчужив квартиру ОСОБА_11, а 08 травня 2015 року ОСОБА_11 відчужила цю квартиру ОСОБА_5

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 вересня 2015 року за апеляційною скаргою Харківської міської ради рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року скасовано, заяву ОСОБА_4 про встановлення факту проживання ОСОБА_10 та ОСОБА_9 однією родиною та прийняття спадщини залишено без розгляду.

У зв'язку зі скасуванням рішення суду, яке стало підставою для оформлення ОСОБА_4 спадкового права на спірну нерухомість, у Харківської міської ради виникли правові підстави для оспорення свідоцтва про право на спадщину та спірних правочинів, оскільки їх дійсність позбавляє Харківську міську раду можливості виконати свій обов'язок щодо визнання спадщини відумерлою та набуття за територіальною громадою права власності на майно.

Посилаючись на викладене, Харківська міська рада просила суд: визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане від 22 грудня 2014 року Восьмою харківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, недійсним; визнати договір купівлі-продажу від 23 грудня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу РуденкоО. Є., за яким ОСОБА_4 відчужив, а ОСОБА_6 прийняла у власність спірну квартиру, недійсним; визнати договір купівлі-продажу від 08 травня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю. В., за яким ОСОБА_6 відчужила, а ОСОБА_5 прийняла у власність спірну квартиру, недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова у складі судді Ніколаєнко І. В. від 28 вересня 2016 року у задоволенні позову Харківської міської ради відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_4, відсутні, оскільки на час видачі Восьмою харківською державною нотаріальною конторою спірного свідоцтва, ОСОБА_4 мав право на спадкування за рішенням суду, яке на той час було чинним. Суд також зазначив про безпідставність вимог про визнання спірних угод недійсними з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, оскільки на момент їх укладення було дотримано всі вимоги, передбачені законодавством України. При цьому суд послався на недоведеність позиції позивача, що внаслідок укладання оспорюваних правочинів було порушено право чи інтерес Харківської міської ради.

Також суд розглянув справу за відсутності відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5, зазначивши, що вони в судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомленими про дату судового засідання.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Харківської міської ради задоволено. Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом - квартири АДРЕСА_1, видане 22 грудня 2014 року Восьмою арківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_4, недійсним. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 23 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О. Є., недійсним. Визнано договір купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1, укладений 08 травня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю. В., недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов Харківської міської ради, апеляційний суд виходив із того, що підставою для отримання ОСОБА_4 спірного свідоцтва на право на спадщину за законом стало рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року, яке у подальшому було скасовано ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02 вересня 2015 року, а зі скасуванням рішення суду втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають. Таким чином, ОСОБА_4 не мав права на спадкове майно, а, отже, свідоцтво про на право на спадщину за законом є недійсним. Також є недійсними договори купівлі-продажу квартири, оскільки ОСОБА_4 й відповідно ОСОБА_6 не мали необхідного обсягу повноважень власника квартири, укладаючи договори про її відчуження. При цьому апеляційний суд зазначив, що спірними договорами купівлі-продажу порушуються права та інтереси територіальної громади в особі Харківської міської ради, які випливають зі встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Наявність вказаних договорів купівлі-продажу, дійсність яких не спростована у судовому порядку, позбавляє Харківську міську раду ставити питання про визнання спадщини відумерлою та набути за територіальною громадою право власності на спадкове майно.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення районного суду залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду незаконне та необґрунтоване, оскільки, вказуючи, що зі скасування рішення суду втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають, апеляційний суд не послався на жодну правову норму. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року було виконано у 2014 році і його скасування у 2015 році не є підставою визнавати незаконним все те, що було виконано до його скасування. Також є помилковим висновок апеляційного суду щодо недійсності договорів купівлі-продажу, оскільки на момент укладання вказаних правочинів було дотримано всіх вимог, передбачених законодавством України, що свідчить про безпідставність вимог Харківської міської ради щодо визнання цих угод недійсними з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, для подальшого визнання спадщини відумерлою.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення районного суду залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що як районний суд, так і апеляційний суд розглянули справу, не повідомивши її належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що позбавило її можливості захистити свої права, подати відповідні докази. Всі повідомлення та повістки надсилалися їй за адресою колишнього місця проживання та повернулися за закінченням терміну зберігання. Разом з тим, у матеріалах справи міститься відповідь адресно-довідкового підрозділу головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 11 лютого 2016 року, надана на запит суду, згідно з якою вона зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1. Проте, суд першої інстанції, який хоча і прийняв законне та обґрунтоване рішення, надсилав їй усі судові матеріали, повідомлення та повістки на адресу, де вона тривалий час не проживає. На зазначене суд апеляційної інстанції уваги не звернув, недоліки допущені судом першої інстанції, не виправив, чим порушив її право на судовий захист. Таким чином, апеляційний суд порушив основні засади судочинства, встановлені Конституцією України та процесуальним законодавством щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, свободи у надані ними суду своїх доказів і у доведені перед судом їх переконливості.

Відзиви на касаційні скарги не надходили.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційні скарги підлягають задоволенню частково.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2016 року та оскаржуване рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року ухвалені з порушенням норм процесуального права, що є обов'язковою підставою для їх скасування.

Судом встановлено, що згідно з відповіді адресно-довідкового підрозділу головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 11 лютого 2016 року, наданої на запит судді Київського районного суду м. Харкова, ОСОБА_5 з 14 травня 2015 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 28).

Разом з тим усі судові повідомлення, повістки про дату, час і місце розгляду справи надсилалися ОСОБА_5 на адресу, яка зазначена у позовній заяві Харківської міської ради, а саме: АДРЕСА_2, де відповідачка не проживає й повісток не отримувала.

Надіслана судом першої інстанції, у тому числі й судом апеляційної інстанції, кореспонденція, адресована ОСОБА_5, поверталася до суду з відміткою поштової служби «за закінченням терміну зберігання», тобто фіксація отримання відповідачем кореспонденції відсутня.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), зазначене не є належним повідомленням про дату судового засідання.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки - повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей 74-76, 305 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, суди порушили право відповідачки знати про час і місце судових засідань (частина друга статті 6 ЦПК України 2004 року), що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Проте, ухвалюючи судові рішення, суди на зазначені вимоги закону уваги не звернули, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_5, щодо якої відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки відповідача у судове засідання не з'ясували, чим порушили її конституційне право на участь у судовому розгляді, не забезпечили їй можливості надати суду докази та навести міркування з приводу позовної заяви та апеляційної скарги позивача, чим порушили вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Оскільки ОСОБА_5 обґрунтовує свою касаційну скаргу тим, що ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не повідомили її про розгляд справи та ця обставина підтверджується матеріалами справи, то рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, незалежно від доводів касаційних скарг.

Відповідно до частини четвертої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк