Постанова

Іменем України

10 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 139/944/14-ц

провадження № 61-19368св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня

2016 року у складі колегії суддів: Луценка В. В., Денишенко Т. О., Жданкіна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з будинку.

Позовна заява мотивована тим, що 19 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № VIUWGA00001514, згідно з яким останньому наданий кредит у розмірі 55 180,00 грн на строк до 17 липня 2017 року із сплатою 14,04 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором ОСОБА_4,

19 липня 2007 року, уклала договір іпотеки на будинок загальною площею 78,90 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1.

Між банком та ОСОБА_6 укладені додаткові угоди 16 листопада 2012 року та 16 серпня 2013 року, якими суму заборгованості, що виникла у період із дати надання ОСОБА_6 кредиту до дати підписання додаткової угоди зменшено на 33 175,12 грн та 33 859,04 грн відповідно.

Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_6 належним чином не виконав, а тому станом на 04 серпня 2014 року загальна сума заборгованості останнього перед банком становила 114 178,20 грн та складалась із: 63 128,94 грн - заборгованість за кредитом; 10 209,83 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 35 164,28 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 250,00 грн - штраф (фіксована частина); 5 425,15 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок заборгованості за кредитом звернути стягнення на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки, а також виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2007 року № VIUWGA00001514 у розмірі 114 178,20 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 63 128,94 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 10 209,83 грн; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором -

35 164,28 грн, а також штрафи відповідно до договору: 250,00 грн - штраф (фіксована частина); 5 425,15 грн - штраф (процентна складова), звернуто стягнення на будинок загальною площею 78,90 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 Вінницька область, вартістю 62 000,00 грн, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на підставі договору іпотеки від 19 липня 2007 року № VIUWGA00001514 ПАТ КБ «ПриватБанк» із укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою покупцем, із отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях неналежно від форм власності та підпорядкування з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для здійснення продажу предмета іпотеки.

Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 Вінницька область, із зняттям із реєстраційного обліку у Мурованокуриловецькому РС УДМС України у Вінницькій області. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що позичальник своїх зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, тому порушені права позивача підлягають відновленню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року у частині виселення

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що відсутні підстави для виселення відповідачів із іпотечного майна, оскільки таке майно придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, а тому виселення із житлового будинку, наданого в іпотеку у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки неможливе без надання іншого постійного житла.

В апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржувалося лише в частині задоволення позову про виселення, в іншій частині, відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, не переглядалося.

У квітні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що нормами статті 109 ЖК УРСР не передбачено обов'язок банку пропонувати чи надавати інше жиле приміщення для виселення боржників. Крім того, суди не з'ясували до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідача із іпотечного майна, враховуючи, що за положеннями статті 109 ЖК УРСР на суд покладається обов'язок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк».

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 19 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № VIUWGA00001514. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_6 надані кредитні кошти у загальному розмірі 55 180,00 грн, із яких 49 600,00 грн на споживчі потреби та 5 580,00 грн на сплату страхових платежів (пункт 7.1 договору).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_4 надала в іпотеку ЗАТ КБ «ПриватБанк» нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 78,90 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, дублікат якого виданий Вищеольчедаївською сільською радою Мурованокуриловецького району Вінницької області 04 червня 2007 року.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої, другої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції, що заявивши вимогу про виселення відповідачів з предмета іпотеки, банк не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР має бути надане особі одночасно з її виселенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Доводи касаційної скарги про те, що нормами статті 109 ЖК УРСР не передбачено обов'язок банку пропонувати чи надавати інше жиле приміщення для виселення боржників, є необґрунтованими з підстав, наведених вище.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що суди не з'ясували до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідача із іпотечного майна, враховуючи, що за положеннями статті 109 ЖК УРСР на суд покладається обов'язок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам, не заслуговують на увагу, оскільки зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням, є обов'язком позивача.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик