Справа № 442/2636/17 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/189/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м.Львів

Справа № 442/2636/17

Провадження № 22-ц/811/189/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, ухвалене у м. Дрогобичі 29 березня 2018 року (суддя Крамар О.В. )

у справі

за позовом Дрогобицької міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій щодо захоплення земельної ділянки, -

встановив:

6 квітня 2017 року позивач звернувся з цим позовом. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що рішенням сесії Дрогобицької міської ради № 1728 від 23 березня 2015 року «Про укладення договорів особистого строкового сервітуту для встановлення та обслуговування об»єктів торгівельного призначення», надано дозвіл на укладення договору особистого строкового сервітуту з відповідачами по справі, встановлення малої архітектурної форми на АДРЕСА_1 для встановлення та обслуговування об»єкту торгівельного призначення строком на 5 років. На підставі даного рішення, між Виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради в особі міського голови та відповідачами 3 жовтня 2016 року укладено договори про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності площею 24 кв.м (кожен), терміном дії 5 років з моменту підписання. Однак в порушення умов договорів «Про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності», відповідачі розпочали капітальне будівництво, змонтували залізобетонний монолітний фундамент по периметру сімох земельних ділянок, висотою в три ряди фундаментних блоків (1,8 м) розмірами орієнтовно глибиною від АДРЕСА_1 - 24 м, шириною вздовж вулиці - 22 м, що значно перевищує розмір земельної ділянки, виділеної згідно паспортів прив»язок, тобто будівництво ведеться на самозахопленій земельній ділянці, яка належить Дрогобицькій міській раді.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 березня 2018 року позов задоволено.

Зобов'язано відповідачів відновити благоустрій території на АДРЕСА_1, яка їм надана згідно договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності та частини самочинно захопленої території сусідньої земельної ділянки шляхом демонтажу існуючого змонтованого фундаменту глибиною від АДРЕСА_1 - 24 метри та шириною вздовж вулиці - 22 метри.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що віін та інші відповідачі не мали і не мають на меті зводити капітальну споруду, а фундамент змонтували виключно з метою безпечного закріплення тимчасових споруд, оскільки виділена земельна ділянка знаходиться в низині (болотистій місцевості).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно із ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Судом встановлено, що рішенням сесії Дрогобицької міської ради № 1728 від 23 вересня 2015 року «Про укладення договорів особистого строкового сервітуту для встановлення та обслуговування об»єктів торгівельного призначення», надано дозвіл на укладення договору особистого строкового сервітуту з відповідачами, на встановлення малої архітектурної форми на АДРЕСА_1 у м. Дрогобичі для встановлення та обслуговування об»єкту торгівельного призначення строком на 5 років.

На підставі вказаного рішення, між Виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради в особі міського голови та відповідачами 3 жовтня 2016 року укладено договори про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності площею 24 кв.м (кожен) в АДРЕСА_1 терміном дії 5 років з моменту підписання.

Згідно з п. 1.1 Договорів, предметом договору є особистий строковий сервітут, встановлений виключно «Сервітуарію» на територію (об'єкт благоустрою) в АДРЕСА_1 на якій буде розміщено тимчасові споруди для провадження підприємницької діяльності площею 24 кв.м.

Згідно з п. 1.2 кожного Договору, об'єктом особистого строкового сервітуту є вищезазначена територія, розташування та межі якої зазначено в схемі розміщення земельної ділянки для встановлення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

В п. 1.5 Договору зазначено, що даний договір не є договором оренди земельної ділянки чи будь-яким іншим договором користування земельною ділянкою.

У п. 4.4.5 Договорів «про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності» зазначено, що «Сервітуарій» зобов»язаний не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об»єктів на території об»єкта благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території, наданій йому для розміщення тимчасової споруди, та території для забезпечення благоустрою (підтримання в санітарному стані).

У законодавстві України мала архітектурна форма визначається як невелика одноповерхова пересувна споруда, яка не має закритого приміщення для тимчасового перебування людей, або стаціонарна споруда, яка має закрите приміщення для тимчасового перебування людей і по зовнішньому контуру має площу до 30 кв.м, яка виконується із полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без улаштування фундаментів.

В порушення п.4.4.5 договорів «про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності», відповідачі розпочали капітальне будівництво, змонтувавши залізобетонний монолітний фундамент по периметру сімох земельних ділянок висотою в три ряди фундаментних блоків (1,8 м) розмірами орієнтовно глибиною від АДРЕСА_1 - 24 м, шириною вздовж вулиці - 22 м, що перевищує розмір земельної ділянки, виділеної згідно паспортів прив»язок на 7 тимчасових споруд (12,1 м х 13,9 м). Дані обставини підтверджуються актом обстеження земельної ділянки від 21 березня 2017 року, актом повторного обстеження земельної ділянки від 29 березня 2017 року, складеними робочою комісією Дрогобицької міської ради, та актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил № 3/352 від 5 квітня 2017 року, складеним головним інспектором будівельного нагляду інспекційного відділу Мошовським І.Д.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред»явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених ст. ст. 391, 396 ЦК України, ст. 103 ЗК України.

Позов може бути пред'явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов'язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідачі в порушення умов Договорів «Про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності», розпочали капітальне будівництво, встановивши по периметру залізобетонний монолітний фундамент висотою в три ряди фундаментних блоків (1,8 м) розмірами орієнтовно глибиною від АДРЕСА_1 - 24 м, шириною вздовж вулиці - 22 м, що перевищує розмір земельної ділянки, виділеної згідно паспортів прив»язок на 7 тимчасових споруд (12,1 м х 13,9 м). Зазначене вказує на те, що право позивача є порушеним і підлягає судовому захисту.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Залишити рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 березня 2018 рокубез змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 18 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді