Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 359/2731/15-ц

провадження № 61-3616св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Бориспільської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2015 року в складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Журби С. О., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 13 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № K3R0GA15006743, згідно з яким вона отримала кредит у розмірі 202 000,00 грн на споживчі цілі зі сплатою 16,08 % річних та терміном повернення до 13 березня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13 березня 2008 року між банком, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 2002 року № 4662.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань станом на 05 листопада 2013 року утворилася заборгованість в розмірі 744 905,45 грн, яку банк просив стягнути шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

З урахуванням уточнень позивач просив у рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, виселити зі спірного житлового приміщення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та інших осіб, які зареєстровані або проживають у ньому.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2014 року позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року № K3R0GA15006743 у сумі 578 190,09 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 65,60 кв. м, житловою площею 39,70 кв. м, вартістю 631 250,00 грн, що належить ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 2002 року № 4662, шляхом продажу з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування та з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітню ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з квартири № 54 за вказаною вище адресою без надання іншого житла.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 червня 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 червня 2014 року в частині вимог про виселення скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті судові рішення залишені без змін.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2015 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житла.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» у передбаченому частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» порядку направив відповідачам повідомлення про виселення від 28 травня 2013 року, однак відповідачі протягом одного місяця з дня отримання вказаного повідомлення добровільно не виселилися з квартири.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2015 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2015 року виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7 із спірного житлового приміщення скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні цих позовних вимог.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутні докази про належне вручення повідомлення про виселення ОСОБА_9 та ОСОБА_7

У касаційній скарзі, поданій у січні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що вимога письмового попередження про добровільне виселення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду; рішення суду про виселення може бути прийняте одночасно з рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_6 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд установив, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 13 березня 2008 року укладений кредитний договір на споживчі цілі у розмірі 202 000,00 грн зі сплатою 16,08 % річних та терміном їх повернення до 13 березня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13 березня 2008 року між банком, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 2002 року № 4662.

Відповідач свої зобов'язання перед позивачем належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 05 листопада 2013 року утворилася заборгованість в розмірі 744 905,45 грн.

З довідки про склад сім'ї та реєстрацію житлового кооперативу «Перемога» від 04 червня 2013 року № 480 випливає, що у квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 (а. с. 65).

Суди встановили, що ПАТ КБ «ПриватБанк» 28 травня 2013 року направляв відповідачам повідомлення про виселення їх із спірної квартири, що підтверджується копією реєстру поштових відправлень та копіями повідомлень про вручення поштових відправлень (а. с. 181, 182-184). Докази про їх належне вручення ОСОБА_9 та ОСОБА_7 в справі відсутні.

Згідно з частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Згідно з частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частиною третьою статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

За змістом вказаних норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 61-688св17, від 14 березня 2018 року у справі № 61-2816св18, від 30 травня 2018 року у справі № 61-401св17, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Повідомлення про виселення повинні бути не лише направлені, а й отримані відповідачем.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_9 та ОСОБА_7

Крім цього, слід звернути увагу на те, що в іпотеку передана квартира, яка є власністю ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 2002 року та яку придбано задовго до отримання кредитних коштів, а тому без надання відповідачам іншого постійного житла унеможливлюється їх виселення з житлового будинку, придбаного не за рахунок кредитних коштів.

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик