Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 462/892/16-ц

провадження № 61-20446св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Залізничного районного суду міста Львова від 27 вересня 2016 року у складі судді Румілової Н. М., додаткове рішення Залізничного районного суду міста Львова від 30 вересня 2016 року у складі судді Румілової Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача, ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,06 га, наданої для ведення садівництва, що розташована в садовому товаристві «Черемшина» Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

Спадкоємцями після смерті останнього були його дружина, мати позивача ОСОБА_7, син ОСОБА_5 та позивач.

Заявою від 02 квітня 2007 року позивач відмовилась від належної їй частки спадкового майна на користь дружини померлого ОСОБА_7, яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки спадкового майна. На іншу частку спадкового майна свідоцтво не видавалось, оскільки син спадкодавця, відповідач, хоча і був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, однак фактично не проживав на час відкриття спадщини та не вжив жодних дій щодо реалізації своїх спадкових прав.

10 лютого 2014 року ОСОБА_7 уклала договір дарування частки квартири, згідно із яким позивач прийняла від неї в дар 2/3 частки квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

На день її смерті залишилось спадкове майно у вигляді 1/3 частки спірної квартири, вказаної земельної ділянки та грошових внесків (пенсія).

За життя ОСОБА_7 залишила заповіт, за яким все своє майно заповідала своїм дітям: 3/4 частки - позивачу та 1/4 частку - відповідачу. Вона звернулась в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову нотаріуса у зв'язку з тим, що відповідач не відреагував на оформлення своїх прав. Відповідач в спірній квартирі не проживає з 2002 року, спадщину не прийняв, до нотаріуса у встановлений строк із заявою про прийняття спадщини не звертався.

Позивач просила суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,06 га, надану для ведення садівництва, що розташована в садовому товаристві «Черемшина» Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, грошові вклади на ім'я ОСОБА_7 з відповідними відсотками та усіма компенсаційними вкладами, що знаходяться в територіально-відокремлемленому безбалансовому відділені акціонерного товариства «Ощадбанк» №10013/0324 м. Львова.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 27 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 1/3 частки спірної квартири відповідач успадкував після смерті батька в порядку статті 1268 ЦК України, про що свідчить його реєстрація у цій квартирі. Разом із тим ця частка не належала на праві власності померлій ОСОБА_7, а тому вона не входить до складу її спадкового майна.

Додатковим рішеннямЗалізничного районного суду міста Львова від 30 вересня 2016 року заОСОБА_4 визнано право власності на 10 514,73 грн, що зберігаються на рахунках на ім'я ОСОБА_7 у територіально-відокремлемленому безбалансовому відділені акціонерного товариства «Ощадбанк» № 10013/0324 м. Львова філії Львівського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/4 частки земельної ділянки площею 0,06 га, наданої для ведення садівництва, що розташована в садовому товаристві «Черемшина» Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

Додаткове рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_7 за життя заповіла все своє майно у розмірі ? його частки позивачу, а тому вона має право на спадкування саме у цій частці.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Залізничного районного суду міста Львова від 27 вересня 2016 року та додаткове рішення Залізничного районного суду міста Львова від 30 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6, як ОСОБА_7 так і ОСОБА_4 визнавали за ОСОБА_5 право на 1/3 частки у спадщині та не оспорювали його протягом тривалого часу. 1/3 частка спірної квартири не входить до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_7, а тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на неї.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання за нею права власності на 1/3 частину квартири, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована безпідставністю та необґрунтованістю висновків судів про те, що відповідач в порядку статті 1272 ЦК України успадкував 1/3 частку спірної квартири після смерті свого батька, оскільки реєстрація відповідача у спірній квартирі не є належним доказом його проживання із спадкодавцем. Єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6, була його дружина ОСОБА_8

Оскільки касаційна скарга містить доводи лише щодо відмови у задоволенні позову про визнання права власності в порядку спадкування на 1/3 частину спірної квартири, тому відповідно до положень статті 400 ЦПК України судові рішення переглядаються судом касаційної інстанції в цій частині.

Відзив на касаційну скаргу відповідач не подав.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, який з 1966 року по день своєї смерті проживав у квартирі АДРЕСА_1, у якій на момент відкриття спадщини у зв'язку зі смертю ОСОБА_6 також були зареєстрованими та проживали його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_5

Заявою від 02 квітня 2007 року позивач відмовилась від належної їй 1/3 частки спадкового майна на користь ОСОБА_7, яка 14 червня 2007 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки спадкового майна - квартири АДРЕСА_1.

Спадкові права на 1/3 частку спірної квартири відповідач ОСОБА_5 не оформив.

10 лютого 2014 року ОСОБА_7 уклала договір дарування частки квартири, згідно із яким позивач прийняла від неї в дар 2/3 частки квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

За життя ОСОБА_7 залишила заповіт, за яким все своє майно заповідала своїм дітям: 3/4 частки - позивачу та 1/4 частку - відповідачу.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Так, відповідно до частин третьої та четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Разом із тим, визначення терміну «постійне місце проживання» в діючому законодавстві відсутнє. Також й відсутні будь-які часові критерії для визначення факту постійності.

Згідно із пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи.

Відповідно до пункту 3.22. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування на 1/3 частину спірної квартири, суди дійшли правильного висновку про те, що відповідач, син спадкодавця, в порядку, передбаченому частиною третьою статті 1268 ЦК України, успадкував вказану частку спірної квартири після смерті свого батька, оскільки реєстрація відповідача у цій квартирі на час відкриття спадщини є належним доказом його проживання із спадкодавцем та прийняття спадщини, враховуючи, що заяву про відмову від спадщини відповідач не подавав.

Заперечуючи факт постійного проживання ОСОБА_5 разом зі своїм батьком ОСОБА_6 на час відкриття спадщини після смерті останнього, позивач в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року суду не надала доказів протилежного.

Відповідно до частини п'ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Враховуючи, що 1/3 частина спірної квартири належала відповідачу з дня відкриття спадщини після смерті його батька ОСОБА_6, до складу спадкового майна після смерті матері ОСОБА_7 вона не входила і тому не може бути визнана за позивачем в порядку спадкування на підставі заповіту ОСОБА_7

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За таких обставин суди правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 1/3 частину спірної квартири після смерті своєї матері ОСОБА_7

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Залізничного районного суду міста Львова від 27 вересня 2016 року, додаткове рішення Залізничного районного суду міста Львова від 30 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта