Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 243/10679/16-ц

провадження № 61-20483св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Тимченко О. О., Дундар І. О., Кішкіної І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про відшкодування інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що вироком Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2007 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 122 Кримінального кодексу України (далі - КК України) (умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження)та призначено покарання у вигляді одного року позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком два роки. Вказаним вироком суду також було задоволено цивільний позов про стягнення із ОСОБА_2 на її користь матеріальної та моральної шкоди в розмірі 12 664 грн 81 коп. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23 квітня 2009 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2009 року змінено. Стягнуто із ОСОБА_2 на її користь 7 221 грн 55 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої злочином. Вироком Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2012 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 382 КК України (невиконання судового рішення) і призначено йому покарання у вигляді двох років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком два роки. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2013 року її апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2013 року скасовано. Її позов до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на її користь 2 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином, передбаченим частиною першою статті 382 КК України. Відповідач тривалий час належним чином не виконував свого обов'язку по сплаті грошових коштів, що призвело до їх знецінення внаслідок інфляції та зростання цін. Зобов'язання, яке виникло між сторонами, є грошовим зобов'язанням, оскільки зводиться до виплати грошових коштів. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь: інфляційні втрати в розмірі 6 979 грн 79 коп. та три процента річних в розмірі 735 грн 41 коп., нараховані за період часу з 01 травня 2013 року до 22 лютого 2016 року на суми матеріальної та моральної шкоди за вироком Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2017 року; інфляційні втрати в розмірі 5 770 грн 02 коп. та три проценти річних в розмірі 609 грн 58 коп., нараховані за період часу з 01 травня 2013 року до 22 лютого 2016 року на суму матеріальної шкоди, стягнутої з відповідача на її користь рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23 квітня 2009 року; інфляційні втрати в розмірі 1 580 грн. та три проценти річних в розмірі 151 грн 89 коп., нараховані за період часу з 01 травня 2013 року до 22 червня 2016 року на суму моральної шкоди, стягнутої з відповідача на її користь рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2013 року, всього - 15 826 грн 69 коп.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року у складі судді Сидоренко І. О. позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 6 016 грн 58 коп. та три процента річних в розмірі 566 грн 31 коп., нараховані за період часу з 23 грудня 2013 року по 22 лютого 2016 року на суму матеріальної та моральної шкоди за вироком Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2007 року; інфляційні втрати в розмірі 5 000 грн 56 коп. та три процента річних в розмірі 470 грн 67 коп., нараховані за період з 23 грудня 2013 року по 22 лютого 2016 року на суму матеріальної шкоди, стягнутої рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23 квітня 2009 року; інфляційні втрати в розмірі 1 384 грн 90 коп. та три процента річних в розмірі 130 грн 35 коп., нараховані за період з 23 грудня 2013 року по 22 лютого 2016 року на суму моральної шкоди, стягнутої рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2013 року, всього - 13 569 грн 37 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 551 грн 20 коп.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що вироком Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2007 року, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23 квітня 2009 року та рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2013 року з відповідача на користь позивача стягнуто грошові кошти на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, які ОСОБА_2 не сплатив. Оскільки спір стосується порушення грошового зобов'язання, то є підстави для стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в межах загальної позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірні правовідносини виникли з приводу виконання вищевказаних судових рішень та регулюються Законом України «Про виконавче провадження», тому застосування місцевим судом до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України є помилковим.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про незастосування до спірних правовідносин частини другої статті 625 ЦК України. Апеляційним судом враховано правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, які не підлягали врахуванню, оскільки правовідносини у справах, розглянутих Верховним Судом України, не є подібними до правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі. Суд апеляційної інстанції безпідставно відступив від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування шкоди, завданої злочином, є грошовим зобов'язанням. Разом з тим, апеляційним судом застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про виконавче провадження», який не підлягав застосуванню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 квітня 2018 року справу № 243/10679/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що вироком Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2007 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 122 КК України (умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження) та призначено йому покарання у вигляді одного року обмеження волі. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 12 264 грн 81 коп.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23 квітня 2009 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2009 року змінено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 221 грн 55 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої злочином.

Вироком Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2012 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 382 КК України (невиконання судового рішення) і призначено йому покарання у вигляді двох років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком два роки.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2013 року про залишення без задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, скасовано. Позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином, передбаченим частиною першою статті 382 КК України.

На примусовому виконанні у Слов'янському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області перебували виконавчі документи з примусового стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів, а саме: виконавчий лист № 6/0544/253, виданий 10 вересня 2012 року Слов'янським міськрайонним судом Донецької області, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 5 664 грн 81 коп., моральної шкоди - 5 тис. грн та судових витрат - 1 600 грн, всього - 12 264 грн 81 коп.; виконавчий лист № 6/0544/254, виданий 10 вересня 2012 року Слов'янським міськрайонним судом Донецької області, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 7 221 грн 55 коп.; виконавчий лист № 2/243/1868, виданий 27 серпня 2013 року Слов'янським міськрайонним судом Донецької області, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 2 тис. грн.

Отже, ОСОБА_2 мав грошове зобов'язання перед ОСОБА_1, яке фактично виконав лише 22 лютого 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК Українив редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу.

Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступлення від нього у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Також правильним є висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин загальної позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Тобто початок перебігу строку позовної давності співпадає з моментом виникнення у особи права на позов та можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

ОСОБА_1 було відомо, що відповідач не виконує вищевказані судові рішення, проте з цим позовом вона звернулася до суду лише 23 грудня 2016 року.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що відповідачем було подано заяву про застосування позовної давності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних, нараховані на суми, стягнуті судовими рішеннями, починаючи з 23 грудня 2013 року до 22 лютого 2016 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий суд врахував правові висновки Верховного Суду України, наведені у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, та правильно виходив з того, що грошові кошти, стягнуті вироком Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2007 року, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23 квітня 2009 року та рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2009 року із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, є грошовим зобов'язанням, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд порушив зазначені вимоги матеріального права та не взяв до уваги висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися правові норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Таким чином, розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Рішення апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням вищенаведених норм матеріального права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки судом апеляційної інстанції безпідставно скасовано судове рішення місцевого суду, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду необхідно скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року скасувати, а рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик