ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року

м. Харків

справа № 640/1961/17

провадження №22-ц/790/4052/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Кружиліної О.А., Кіся П.В.

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

імена сторін:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 березня 2018 року в складі судді Бородіної Н.М. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року ОСОБА_1, звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, в якій просив висилити ОСОБА_2 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що будинок АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності. Позивач та відповідач проживали однією сім'єю та мають дітей - ОСОБА_3, 1999 р.н., та ОСОБА_4, 2006 р.н. Сімейні стосунки між сторонами не склались, однак, відповідачка зареєстрована та мешкає на теперішній час у спірному будинку. Позивач зазначає, що відповідачка зловживає спиртними напоями, водить сторонніх осіб, вчиняє з ними сварки, що негативно впливає на позивача та дітей. Крім того, позивач зазначає, що відповідач жодним чином не бере участі в утриманні будинку, оплаті комунальних послуг. Оскільки поведінка відповідача порушує право позивача на спокійне життя, завдає моральних страждань та негативно впливає на дітей, він просить виселити ОСОБА_2 зі спірного будинку відповідно до ст. 116 Житлового кодексу.

В судовому засіданні першої інстанції позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач надала до суду письмові заперечення, відповідно до яких зазначила, що з 1998 року по 2005 рік вона перебувала з позивачем у фактичних шлюбних відносинах та проживала однією сім'єю. Сторони мають дітей та проживали однією сім'єю за адресою: АДРЕСА_1. З 2015року позивач та відповідач припинили сімейні відносини, однак продовжують мешкати в одному будинку. Вона сплачує комунальні послуги та доглядає за будинком. Між сторонами склалися неприязні стосунки, однак відповідач зазначає, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користуватись займаним приміщенням, а тому підстави для її виселення відсутні.

Рішенням Київського районного суду Харківської області від 07 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи містяться дані та докази, що свідчать про неодноразові порушення правил співжиття і неможливості подальшого проживання з відповідачем в одному будинку.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2018 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження - задоволено.Поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 березня 2018 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2018 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Харківської області на 11 год. 00 хв. 24 липня 2018 року.

24 липня 2018 року до Апеляційного суду Харківської області надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому вона вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Посилаючись на главу 6 розділу 3 ЖК України, ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, ст. 47 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 12, 81 ЦПК України, Постанову пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зазначила, що була вселена та зареєстрована у спірному будинку як член сім'ї, сплачує комунальні послуги, доглядає за будинком.

Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Підстави для виселення членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), виходячи з положень ст. 157 ЖК України обмежені ст. 116 ЖК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2001 року, який зареєстрований 07 грудня 2001 року у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером 42011.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільних дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей.

В суді першої інстанції позивач не заперечував, що раніше проживав з ОСОБА_2 та остання зареєстрована і мешкає за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено підстав для виселення, які передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК України, крім того, врахував, що між сторонами склались неприязні стосунки.

Позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 систематично руйнує чи псує житлове приміщення. Натомість відповідачем надано до суду довідку з Обласного наркологічного диспансеру, що вона на обліку не перебуває та копії квитанцій про сплату нею за електроенергію та Інтернет.

Тобто, всупереч приписам діючого законодавства, ОСОБА_1 не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами факт наявності передбачених законом підстав для виселення відповідача, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними, обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи.

Згідно зі ст. ст. 11, 16 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людиниі основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що існує реальна небезпека порушення його права власності чи правомірного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні враховувати будь-які фактичні відомості на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

За правилами статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України в судовому порядку.

За ч.1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, при виникненні спору між власником житла та особами, що мають право користуватися житлом, слід враховувати вимоги ст. 405 ЦК України, оскільки спір має речово-правовий характер.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

ОСОБА_2 вселилась та була зареєстрована у спірному будинку у встановленому законом порядку зі згоди власника, тобто позивача, як член сім'ї власника, договір найму між сторонами не укладався. Після припинення проживання у громадському шлюбі позивач виділив для проживання відповідачу дві кімнати (визнано сторонами) .

Як вже було зазначено, відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) будинку не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до п.17 постанови пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Таким чином, для виселення з належного позивачеві будинку необхідно встановити, що відповідач руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, порушується право особи на житло.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 8 1 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Щодо посилань апелянта на висновки правоохоронних органів щодо звернення позивача з приводу сварок, які вчиняє відповідачка, та відеозапис з виклику поліції, існування кримінального провадження № 0001753, виклики поліції, відеоматеріали з нагрудних камер працівників поліції, то з наданих доказів не вбачається порушень з боку відповідача правил співжиття чи систематичного застосування до відповідача передбачених законом заходів попередження з боку суду чи правоохоронних органів.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що позивач та відповідач мешкають в спірному будинку та мають двох дітей. Він чув розмови про наявність між сторонами сварок, однак свідком скандалів він не був. Також зазначив, що бачив відповідачку неодноразово на підпитку та бачив у неї гучні компанії.

Доказів щодо вжиття попередження і громадського впливу, які б підтверджували систематичні порушення правил співжиття, псування майна чи його пошкодження, матеріали справи не містять.

Тому зазначені доводи не містять підстав для виселення, які передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Крім того, до матеріалів справи додані квитанції про сплату ОСОБА_2 комунальних послуг та оплати за послуги Інтернет (а.с. 35-37).

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 зловживає алкогольними напоями, відповідачем надано до суду довідку з Обласного наркологічного диспансеру, згідно якої, ОСОБА_2 на диспансерному (профілактичному) обліку не перебуває (а.с. 34).

Таким чином, ОСОБА_1 не було доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт наявності передбачених законом підстав для виселення ОСОБА_2, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави для задоволення позову відсутні.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, які є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовано обставини справи, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального праві, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2018 року.

Головуючий:

Судді -