РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/5929/18

Провадження № 2/643/3941/18

29.08.2018

29 серпня 2018 року м. Харків

Суддя Московського районного суду м. Харкова Сугачова О.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Бідонько Людмила Леонідівна про визнання недійсним договору дарування, - в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з уточненим позовом до відповідачів, яким просить визнати недійсним (фіктивним з метою уникнути відповідальності) договір від 23.03.2018, посвідчений приватним нотаріусом Бідонько Л.Л., серія та номер 397 від 23.03.2018, з моменту укладання договору дарування, укладений між ОСОБА_2 та синами ОСОБА_4, ОСОБА_3, який зареєстровано № 101, трикімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 64,6кв.м., житловою площею 43,9кв.м.

Обґрунтовуючи вимоги позову позивач зазначає, що з 25.03.2017 у м. Харкові сталося ДТП між автомобілями «ВАЗ» д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобілем «Volkswagen Passat CC» д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 Відповідно до висновку експерта у ДТП винен ОСОБА_2, постановою Київського районного суду м. Харкова від 17.11.2017 провадження по справі відносно ОСОБА_2 закрито на підстав п. 7 ст. 247 КУпАП. Діями відповідача позивачу вчинено матеріальних та моральних збитків, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду про відшкодування вказаної шкоди. 05.04.2018 судом у забезпечення позовних вимог накладено арешт на майно відповідача. Між тим, департаментом реєстраційної служби відселено у накладання арешту через те, що право власності 23.03.2018 перейшло до інших осіб, а саме,до синів відповідача по ? частині майна. Відповідач та його представник постійно погрожували,що мають намір здійснити фіктивне розпорядження майном. Отже, позивача вважає, що оспорюваний договір не відповідає реальному волевиявленню сторін, якими вжиті заходи з метою фіктивного переходу права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення.

Ухвалою суду визначено вказану справу розглядати у спрощеному позовному провадженні у відповідності до вимог ст. 274 ЦПК України.

З боку відповідачів надано відзив на позовну заяву, яким останні просять відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, оскільки на час відчуження квартири шляхом дарування мав місця нотаріально посвідчений договір, що свідчить про те, що на момент його укладання будь-які обтяження на квартиру не зареєстровані у встановленому законом порядку, крім того, будь-яких доказів, що вимагає діюче законодавство для встановлення паровичну недійсним, з боку позивача не надано.

З боку позивача у встановлений судом строк відповіді на відзив не надійшло.

Третя особа до суду письмових пояснень щодо позову та відзиву на позов не надала.

Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши доводи позивача, заперечення доводи відповідачів, викладені у відзиву, вважає вимоги позову такими, що задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09.01.2018 відкрите провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

23.03.2018 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по ? частині кожному квартиру АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування квартири від 23.03.2018 та за обдаровуваними 23.03.2018 зареєстровано право власності.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.04.2018 за заявою ОСОБА_6 від 04.04.2018 заборонено вчинення будь-яких дій з квартирою АДРЕСА_1.

Так, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речу укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 717, ч. 2 ст. 179 ЦК України).

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема, свобода договору.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договорів та визначені умов з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивача посилається на те, що сторонами у договорі укладений фіктивний правочин та укладений договір суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, тому є підстави для визнання договору недійсним.

Положеннями ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонню (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визначається судом недійсним.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Закон не встановлює обмежень для звернення до суду з позовом про визнання правочину фіктивним для інших заінтересованих осіб, які не є його сторонами. Між тим, сторона, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення такого правочину. В даному випадку тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, який не є стороною оспорюваного правочину.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України від 03.06.2015 у справі №6-4806св15, та Верховний Суд України від 21.01.2015 у справі №6-197цс14.

Із тексту оспорюваного договору дарування від 23.03.2018 вбачається, що сторони підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носять характеру фіктивного, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, волевиявлення кожного з них було вільним і відповідно внутрішній волі (а.с.50).

Відповідно до положень ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до внутрішнього переконання.

Між тим, з боку позивача не надано жодного належного та переконливого доказу того, що сторонами укладений договір, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскілки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Отже, аналізуючи вищевикладене, норми чинного законодавства, суд вважає, що з боку позивача доводи, на які він посилається та вимоги позову не доведено, тому у суду відсутні правові підстави для визнання договору дарування від 23.03.2018 недійсним.

Відповідно до правил п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 76-83, 258, 259, 263-268, 274, 275 ЦПК України, ст.ст. 3, 203, 215, 234, 627, 7171 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволені вимог позову відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів.

Суддя