Дата документу 12.12.2018 Справа № 331/4182/17
Запорізький апеляційний суд
Є.У.№ 331/4182/17 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
№ 22-ц/807/355/18 Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі:

головуючого: Воробйової І.А.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

секретар: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скарою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2018 року у складі судді Скользнєвої Н.Г. у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Дочірнє підприємство «Апрел» про стягнення безпідставно отриманих коштів,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ФОП ОСОБА_4 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 01.07.2013 року між ним та ДП «Апрел» було укладено договір оренди № 26-10/13к (Договір), за умовами якого ДП « Апрел» (Орендодавець) передає, а ФОП ОСОБА_4 (Орендар) приймає в оренду нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, площею 101,00 кв.м., для здійснення господарської діяльності. Відповідно до п. 5.1 Договору орендна плата за користування об'єктом оренди складає щомісяця 1010, 00 грн., у тому числі ПДВ. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції на поточний місяць. Від імені керівництва ДП «Апрел» Договір було підписано директором ОСОБА_3 Пунктом 5.2 договору.Сторони узгодили, що орендна плата сплачується Орендарем предоплатою щомісячно до 15 числа поточного місяця. Згідно Акта прийому-передачі, об'єкт оренди за Договором був переданий Орендодавцем у користування Орендарю - 01.07.2013 р.

У зв'язку із припиненням дії Договору, об'єкт оренди було повернуто Орендарем Орендодавцю за Актом прийому-передачі - 31.05.2015 р. На усну вимогу директора ОСОБА_3 розмір орендної плати було збільшено та поставлено умову передавати орендну плату та оплату комунальних послуг готівковими коштами, тобто, на думку позивача його обов'язки щодо оплати орендної плати перед орендодавцем ним були виконані повністю, бо відповідач особисто прийняла грошові кошти і підтвердила це своїми підписами. Між тим, рішенням Господарського суду Запорізької області від 16.01.2017 року по справі № 908/2928/16 було задоволено позов ДП «Апрел», стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь дочірнього підприємства "Апрел" 23 742 грн. 13 коп. основного боргу та 1 378 грн. 00 коп. судового збору, у зв'язку з тим, що розрахунки між сторонами проводилися не відповідно до вимог п 5.5. договору оренди, яким було передбачено, що грошові зобов'язання вважаються виконаними належним чином у випадку зарахування грошових коштів на рахунок орендодавця. У зв'язку з чим позивач звернувся до ДП "Апрел" з претензією про повернення безпідставно отриманих коштів, на яку отримав відповідь про те, що отримані ОСОБА_3 грошові кошти у касу підприємства не надходили.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, стягнути безпідставно отримані кошти у сумі 37372,95 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 37372, 95 гривень, а також судовий збір в розмірі 640, 00 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 липня 2013 року між ДП « Апрел» ( Сторона 1) та ФОП ОСОБА_4.( Сторона 2) укладено договір оренди № 26-10/13К, за умовами якого ( розділ 1 договору) Сторона 1 передає, а Сторона 2 бере в тимчасове платне користування майно за адресою : АДРЕСА_1 ( п.1.1. договору).

Договір від ДП « Апрел» підписано директором цього підприємства ОСОБА_3 ( а.с.14-16).

Додатковою угодою до договору оренди № 26-10/13К від 01.07.2013 року строк дії договору оренди продовжено до 31 липня 2015 року ( а.с.17).

23 січня 2017 року ФОП ОСОБА_4 надіслав на адресу директора ДП «Апрел» претензію на суму 37 372, 95 грн. про повернення безпідставно отриманих коштів ( а.с.7) , на що отримав відмову, оскільки зазначені грошові кошти у касу підприємства не надходили ( а.с.60) .

Факт отримання ОСОБА_3 зазначених у позовній заяві грошових коштів підтверджується власноручно виконаними відповідачем розписками про отримання нею від ФОП ОСОБА_4 грошових коштів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені правовідносини сторін по справі регулюються нормами ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач стверджувала, що кошти, які просив стягнути відповідач, були передані ним, як орендна плата за договором оренди нежитлового приміщення від 01.07.2013 року №26-10/13-к.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі (ч. 1 ст.205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Таким чином, з рішенням суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується оскільки для застосування статті 1212 ЦК України немає підстав, бо правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод.

Так, загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв»язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обвязки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

З огляду на положення частини першої статті 207 ЦК України наявність у справі зазначених вище письмових документів (переписки між сторонами, багаторазовим перерахунком коштів, неспростованим листуванням щодо замовлення робіт, наявністю у позивача не тільки банківських реквізитів відповідача, а і копії паспорту та номеру платника податків), вказують на існування між сторонами договірних правовідносин.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони за правочином не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Установивши у справі, яка переглядається, наявність у сторін договірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах.

Оскільки у встановленому законом порядку зазначені правочини визнані недійсними не були, виконувались сторонами, то існування між ними зобов'язальних відносин, які виникли з правочинів, унеможливлює застосування до цих правовідносин норму статті 1212 ЦК України, предметом регулювання якої є безпідставне набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, а зумовлює інші наслідки, передбачені для зобов'язальних правовідносин.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-100цс15 від 03 червня 2015 року.

Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з заявлених підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2018 року по цій справі скасувати та прийняти нову постанову.

В задоволенні позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Дочірнє підприємство «Апрел» про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст судового рішення складено 17 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: