АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4040/18А Справа № 200/8686/17 Головуючий у 1 й інстанції - Єлісєєва Т.Ю. Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (далі - ПАТ "Державний ощадний банк України") звернулось до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником, мотивуючи його тим, що на підставі наказу №1191/К від 10 липня 2014 року ОСОБА_2 з 14 липня 2014 року був прийнятий на посаду завідувача сектору безпеки дорожнього руху відділу будівництва, експлуатації будівель та господарського обслуговування філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» та, у відповідності до інструкції, на нього покладено ряд функцій, зокрема з організації та проведення заходів, спрямованих на забезпечення безпеки дорожнього руху та запобігання дорожньо-транспортним пригодам у регіональному управлінні, організаційно-гоподарського, матеріально-технічного автотранспортного забезпечення діяльності установ регіонального управління.

Зазначали, що відповідно до наказу по Управлінню від 13 січня 2016 року №121 для транспортних засобів, закріплених за секторами інкасації Управління, визначено місця зберігання, в тому числі, для автомобілів сектору інкасації №6 визначено місце зберігання за адресами - м.Кривий Ріг вул.23 лютого,52-К (2 автомобілі) та м.Кривий Ріг вул.Мелешкіна,43-Ж (3 автомобілі), крім того, у власності Управління знаходиться територія біля ТВБВ №10003/0407 за адресою - м.Кривий Ріг вул.Добролюбова,11 (відстань від ТВБВ №10003/0448 - 16 км), на якій розміщуються автомобілі сектору інкасації та перевезення валютних цінностей №7, а також є можливість для розміщення всіх автомобілів сектору інкасації та перевезення валютних цінностей №6, стоянка автомобілів за адресою - м.Кривий Ріг вул.23-го лютого,52-Б, є необґрунтованою, оскільки є можливість зберігати автомобілі на стоянці, яка знаходиться біля відділення з меншою вартістю зберігання, або на території ТВБВ №10003/0407, яка знаходиться на однаковій відстані від зазначеної стоянки (приблизно 16 кілометрів).

Вказували, що Управлінням надмірно оплачено вартість пального, яке було витрачено лише для руху автомобілів від місця стоянки (м.Кривий Ріг вул.23-го лютого,52-Б) до ТВБВ №10003/0448 (м.Кривий Ріг вул.Мелешкіна,б.37-А) і у зворотному напрямку, загалом по 3-х вищевказаних автомобілях за 2014-2016 роки на загальну суму 114.272 грн., також необґрунтоване збільшенням пробігу автомобілів від місця стоянки до ТВБВ та у зворотному напрямку призвело до збільшення кількості випадків проведення технічного обслуговування зазначених автомобілів, а саме, проведення заміни мастила моторного та відповідних фільтрів. Технічне обслуговування на автомобілях Ford Transit Connect та Ford Transit VAN 350 MWB повинно проводитися через кожні 15000 км пробігу, при середній вартості ТО, згідно з наданими Управлінням актами прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), по наступним автомобілям встановлено фактичне збільшення витрат Управління на ТО: Ford Transit Connect, реєстраційний номер АЕ 1629ЕТ, при середній вартості ТО 3.397 грн. - на 1.253 грн.; Ford Transit VAN 350 MWB, реєстраційний номер НОМЕР_1, при середній вартості ТО 3.381 грн. - на 5.021 грн.; Ford Transit VAN 350 MWB, реєстраційний номер НОМЕР_2, при середній вартості ТО 2.883 грн. - на 4.249 грн.

У зв'язку з необґрунтованим збільшенням пробігу автомобілів від місця стоянки (м.Кривий Ріг вул.23-го лютого,52-Б) до ТВБВ №10003/0448 (м.Кривий Ріг вул.Мелешкіна,б37-А) і у зворотному напрямку, Управлінням надмірно оплачено вартість технічного обслуговування разом по 3-х вищевказаних автомобілях за 2014-2016 роки на загальну суму 10.523 грн. Зазначене може свідчити про необ'єктивний вибір місця стоянки оперативних автомобілів.

Посилаючись на те, що всі виявлені численні порушення свідчать про неналежний контроль з боку завідувача сектору безпеки дорожнього руху відділу будівництва, експлуатації будівель та господарського обслуговування Управління ОСОБА_2 щодо доцільного та економічно обґрунтованого вибору місця зберігання оперативних автомобілів, їх пересування та проведення технічного обслуговування, що передбачено п.2.1, п.2.2 та п.2.7 його посадової інструкції, і призвели до завдання шкоди банку на загальну орієнтовну суму 124.795 грн., а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 124.795 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року позовні вимоги ПАТ "Державний ощадний банк України" залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ "Державний ощадний банк України", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що діями відповідача підприємству завдані збитки, які він повинен відшкодувати.

05 липня 2018 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив його залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ "Державний ощадний банк України" без задоволення, зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів стосовно завдання ним шкоди підприємству.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою (ч.1 ст.368 ЦПК України).

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, явка яких не є обов'язковою.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу №1191/К від 10 липня 2014 року відповідача ОСОБА_2 з 14 липня 2014 року було прийнято на посаду завідувача сектору безпеки дорожнього руху відділу будівництва, експлуатації будівель та господарського обслуговування філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк».

Відповідно до посадової інструкції розділ «Завдання та обов'язки» метою професійної діяльності завідувача сектору безпеки дорожнього руху сектору безпеки дорожнього руху відділу будівництва, експлуатації будівель та господарського обслуговування є участь у забезпеченні належного виконання завдань та функцій, покладених на відділ будівництва, експлуатації будівель та господарського обслуговування у відповідності до завдань філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк» Основним завданням головного інженера сектору безпеки дорожнього руху відділу будівництва, експлуатації будівель та господарського обслуговування є організація та проведення заходів, спрямованих на забезпечення безпеки дорожнього руху та запобігання дорожньо-транспортним пригодам у регіональному управлінні (а.с.12-23,53-58).

Підприємство має у власності інкасаторські автомобілі та територію біля ТВБВ №10003/0407 по вул.Добролюбова,11 у м.Кривий Ріг.

Втім, відповідно до договору на зберігання автотранспортного засобу від 01 березня 2013 року №17/03-13, підписаного заступником начальника Управління з корпоративного бізнесу ОСОБА_3, зі змінами згідно з додатковою угодою від 01 січня 2017 року №4, підписаною начальником Управління ОСОБА_4, укладеного з ТОВ «Фірма Євросервіс», 2 інкасаторські автомобілі Ford Transit VAN 350, реєстраційні номери НОМЕР_1 та НОМЕР_2, зберігаються у м.Кривий Ріг по вул.23-го лютого,52-Б.

Також 3 автомобілі зберігаються по вул.Мелешкіна,43-Ж в м.Кривому Розі відповідно до умов вказаного вище договору.

Зберігання автомобілів саме на стоянці по вул.23-го лютого,52-Б у м.Кривий Ріг призвели до перерозходу палива, проведення зайвого технічного огляду, необґрунтованого збільшення пробігу інкасаторських автомобілів, оплати стоянки.

Крім того, в ході проведення службового розслідування було проведено перевірку фактів використання спеціалізованого оперативного автотранспорту, призначеного для здійснення операцій з інкасації коштів та перевезення валютних цінностей (автомобілі Ford Transit, реєстраційні номери НОМЕР_3, НОМЕР_4 та НОМЕР_5), для перевезення завідувача сектору ОСОБА_5 до місця проживання.

Вибірковою перевіркою маршрутів руху оперативних автомобілів (реєстраційні номери НОМЕР_1. НОМЕР_4 та НОМЕР_5) за період з грудня 2016 року по січень 2017 року, за допомогою програмного забезпечення по відстеженню "GPS", підтверджено факти того, що за вказаний період зазначені автомобілі при русі з місця стоянки (м.Кривий Ріг вул.23-го лютого, а також м.Кривий Ріг вул.Мелешкіна, буд.43-Ж) до адреси розташування ТВБВ (м.Кривий Ріг вул.Мелешкіна,37-А) та у зворотному напрямку, здійснювали відхилення від маршруту для заїзду за адресою проживання завідувача сектору ОСОБА_5 (АДРЕСА_1) вісім разів.

Тобто, неналежний контроль з боку відповідача щодо доцільного та економічно обґрунтованого вибору місця зберігання оперативних автомобілів, їх пересування та проведення технічного обслуговування, призвів до завдання шкоди банку.

Залишаючи позовні вимоги банку без задоволення суд першої інстанції виходив з того, що договір, на підставі якого автомобілі зберігалися на стоянці, яка призвела до збитків, відповідачем не підписувався, а для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду, власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 КЗпП України, а саме те, що матеріальна шкода заподіяна підприємству внаслідок порушення покладених на відповідача трудових обов'язків, а також винними протиправними його діями (бездіяльністю) чого позивачем здійснено не було.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків (стаття 130 КЗпП України).

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації тими протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

При цьому право власника притягати працівника до матеріальної відповідальності виникає лише за наявності чотирьох юридичних фактів: порушення працівником трудових обов'язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв'язок між порушенням і шкодою та вина працівника. Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Працівник не може бути притягнутий до матеріальної відповідальності, якщо він не порушував свої трудові обов'язки.

Статтею 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

За статтею 134 цього Кодексу відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Також, відповідно до статті 135-1 КЗпП України договори про повну матеріальну відповідальність укладаються лише у письмовій формі з працівниками (що досягли 18 років), які обіймають посади або виконують роботи, безпосередньо пов'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Таке саме правило сформульоване й у пункті 11 Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженого Законом СРСР від 29 жовтня 1976 року № 4699-IX «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації».

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України (у редакції закону, чинному на момент виникнення спірних правовідносин).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).

За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт).

Позивачем не доведено факту, заподіяння шкоди саме відповідачем або його умисними діями, оскільки спірний договір на зберігання інкасаторських автомобілів ним не підписувався та був укладений 01 березня 2013 року, тобто до прийняття його на роботу, будь-якого договору про повну матеріальну відповідальність з відповідачем укладено не було, доводи приведені в апеляційній скарзі цього не спростовують.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.