ПОСТАНОВА

Іменем України

27 серпня 2018 року м. Кропивницький

справа № 404/3048/17

провадження № 22-ц/781/1362/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Авраменко Т.М., Карпенка О.Л.,

за участі секретаря - Тимошенко Т.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - виконавчий комітет міської ради міста Кропивницького,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 травня 2018 року у складі судді Павелко І.Л. і

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету міської ради м. Кропивницького та просив:

- визнати за ним право на проживання в кімнаті АДРЕСА_1;

- зобов'язати виконавчий комітет Кіровоградської міської ради видати на його ім'я ордер встановленого зразка на право проживання у кімнаті АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 26.03.1974 по 29.03.1996 він працював на виробничому об'єднанні «Друкмаш».

10 квітня 2006 року між ним та ВАТ «Друкмаш» було укладено договір найму щодо кімнати АДРЕСА_3.

Згідно з додатковими умовами переведений до кімнати АДРЕСА_1 загальною площею 16,3 кв.м на постійне місце проживання. Строк дії вищевказаного договору складав 10 років, тобто дійсний по 10.04.2016 року.

У 2016 році позивач звертався до відповідача з проханням вирішити питання про передачу йому кімнати АДРЕСА_1 у приватну власність.

На вказану заяву надано відповідь, з якої вбачається суперечливий висновок, що відповідно до п.3.11 Положення про гуртожитки, які належать до територіальної громади міста Кропивницького,затвердженого рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 22 липня 2010 року №616, виконавчий комітет може прийняти рішення про надання ордера на жиле приміщення громадянам, які на момент передачі у комунальну власність гуртожитку проживали у кімнатах на підставі договору найму, укладеного з попереднім власником, за умови відсутності у повнолітніх членів сім'ї приватної власності на жилу площу.

Ордер на кімнату ОСОБА_5 та членам його сім'ї не надавався, таким чином правові підстави заміни договору на ордер встановленого зразка відсутні, а тому рекомендовано звернутися до суду.

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що правомірність проживання позивача в гуртожитку по АДРЕСА_1 позивачем не доведено.

На час прийняття рішення виконкому про передачу гуртожитку до комунальної власності позивач був зареєстрований і проживав у гуртожитку, продовжує проживати у ньому, питання про його виселення відповідачем не ставиться.

За змістом ст.ст. 58, 129 ЖК України правовою підставою для видачі ордеру є рішення про надання жилого приміщення і ордер видається виконкомом при наявності підстав. Крім того суд не може підміняти роботу відповідача по забезпеченню населення в тому числі позивача - житлом.

Позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки Законом України «Про місцеве самоврядування України» ст. 16 ЦК України не передбачений такий вид захисту, як зобов'язання виконавчого комітету Кіровоградської міської ради видати ордер на житлове приміщення. В даному контексті можливе лише зобов'язання цього відповідача розглянути питання видачі ордеру, проте такі вимоги не заявлялись.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції помилково встановлено дату укладання договору найму кімнати АДРЕСА_3 - 10 квітня 2017 року, тоді як дійсною датою укладання є 10 квітня 2006 року.

Суд безпідставно зазначив на посилання позивача на правомірність у нього права проживання у кімнатах 25,26, а в наступному реченні суд встановлює, що згідно прописки позивачу була надана кімната АДРЕСА_2.

В дійсності позивач звернувся з позовом до відповідача щодо захисту своїх прав виключно стосовно кімнати АДРЕСА_1.

Помилковим є висновок суду про не доведення позивачем свого права на проживання в кімнаті АДРЕСА_1 і такий висновок став підставою для відмови в задоволенні другої вимоги.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 та його представник адвокат ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги, представник виконавчого комітету міської ради міста Кропивницького ОСОБА_7 заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради №1046 від 02.02.2017 року гуртожиток по АДРЕСА_1 прийнятий безкоштовно до комунальної власності територіальної громади м. Кропивницького.

Між позивачем 10 квітня 2006 року та ВАТ «Друкмаш» було укладено договір найму щодо кімнати АДРЕСА_3 загальною площею 12,7 кв.м у гуртожитку по АДРЕСА_1. Згідно з додатковими умовами переведений до кімнати АДРЕСА_1 на постійне місце проживання.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що правомірність проживання позивача в гуртожитку по АДРЕСА_1 позивачем не доведено.

Проте з таким висновком суду погодитися неможна, оскільки такий висновок є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 проживає у кімнаті АДРЕСА_1 на підставі договору найму укладеного 10 квітня 2006 року між ним та ВАТ «Друкмаш», який діяв до 10 квітня 2016 року (а.с.5).

Згідно п.13 зазначеного договору, наймач підлягає виселенню з гуртожитку з попередженням у випадку закінчення строку дії договору, а також за невиконання пунктів 2,6.8.

Позивач не попереджався про виселення з гуртожитку після закінчення строку дії договору, а тому він на відповідній правовій підставі продовжує проживати в кімнаті АДРЕСА_1.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем не доведено правомірність проживання в кімнаті АДРЕСА_1, а тому посилання суду, як на одну із підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, що правомірність проживання позивача в гуртожитку по АДРЕСА_1 позивачем не доведено, підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення суду.

Суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково вказав, що позивач посилався на правомірність у нього права проживання у кімнатах 25,26, а також, що згідно прописки позивачу була надана кімната АДРЕСА_2.

Суд вважає, що таке твердження суду першої інстанції є опискою, яка відповідно до приписів ст.269 ЦПК України може бути виправлена з ініціативи суду або за заявою учасників справи і така описка не є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування немає.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Таке право реалізується в порядку визначеному законодавством.

Згідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Порядок надання та користування житловою площею у гуртожитках визначається законодавством (ст.ст. 128, 130 ЖК України).

Відповідно до статей 9, 10 Примірного положення про гуртожитки, ст. ст.128,129 ЖК України жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

На підставі рішення про надання житлової площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу. Інших підстав для вселення на жилу площу у гуртожитку положення не містить.

Матеріалами справи підтверджується, що гуртожиток по АДРЕСА_1 рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради №1046 від 22 серпня 2007 року прийнятий безкоштовно до комунальної власності територіальної громади міста Кіровограда (а.с.17).

З відповіді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради від 21.11.2016 №Д-16780 вбачається, що позивач звертався до Кіровоградської міської ради з заявою щодо укладання договору найму кімнати АДРЕСА_1 та можливості приватизації вказаної кімнати (а.с.6).

Позивачу роз'яснено, що відповідно до п.3.11 Положення про гуртожитки, які належать до територіальної громади м.Кропивницького, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 22 липня 2010 року №616, виконавчий комітет може прийняти рішення про надання ордера на житлове приміщення громадян, які на момент передачі у комунальну власність територіальній громаді м.Кропивницького відповідного гуртожитку проживання у кімнатах на підставі договору найму, укладеного з попереднім власником, за умови відсутності у повнолітніх членів сім'ї приватної власності на жилу площу.

Згідно п.3.13 Положення відповідно до рішення виконкому громадянину надається ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відділом ведення обліку житла Кіровоградської міської ради встановлено, що ордер на кімнату ОСОБА_4 та членам його сім'ї не надавався.

Рішення виконавчого комітету про заміну ордерів мешканцям гуртожитку по АДРЕСА_1, не приймалось.

Правові підстави заміни договору на ордер встановленого зразка відсутні.

Таким чином, з наданої відповіді позивачу вбачається, що відповідно до п.3.11 Положення про гуртожитки виконавчий комітет може прийняти рішення про надання ордера на житлове приміщення громадянам, які на момент передачі у комунальну власність територіальній громаді м.Кропивницького відповідного гуртожитку проживання у кімнатах на підставі договору найму, укладеного з попереднім власником, за умови відсутності у повнолітніх членів сім'ї приватної власності на жилу площу.

Судом встановлено та не заперечувалося в позивачем та його представником в судовому засіданні апеляційного суду, що позивач не звертався до виконавчого комітету міської ради міста Кропивницького з заявою про надання йому ордера на жиле приміщення у гуртожитку, як особі, яка проживала у гуртожитку на підставі договору найму на момент передачі гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м. Кропивницького.

Надана позивачу відповідь заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради від 21.11.2016 №Д-16780 не є доказом того, що виконавчий комітет у визначеному законом порядку розглядав заяву позивача про надання йому ордера та відмовив у цьому.

Позивач не позбавлений можливості у встановленому законом порядку звернутися до виконавчого комітету міської ради міста Кропивницького з відповідною заявою про надання йому ордеру на кімнату в гуртожитку і після того, якщо виконавчий комітет розгляне заяву позивача у встановленому законом порядку та відмове позивачу у його видачі, останній буде мати право оскаржити таке рішення до суду.

Оскільки правомірність проживання позивача в гуртожитку ніким не оспорюється, рішенням виконавчого комітету його взято на облік для одержання кімнати у гуртожитку (а.с.15), з заявою про надання йому ордера на жиле приміщення у гуртожитку він не звертався, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Апеляційний суд, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшов висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів позовної заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 травня 2018 року посилання суду, що правомірність проживання позивача в гуртожитку по АДРЕСА_1 позивачем не доведено.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку до Верховного Суду у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 31.08.2018.

Головуючий суддя С.І.Мурашко

Судді Т.М.Авраменко

О.Л.Карпенко