Постанова

Іменем України

03 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 181/1000/16-ц

провадження № 61-25995св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Новопавлівська сільська рада Межівського району Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року в складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюта Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області про визнання за нею як спадкоємцем четвертої черги, який постійно проживав разом із спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини, право на спадкування після смерті ОСОБА_5

В обґрунтування позову зазначала про те, що з 2002 року вона постійно проживала АДРЕСА_1 однією сім'єю з ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, з яким була пов'язана спільним побутом, мала взаємні права та обов'язки.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 4,390 га, яка розташована на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2014 року земельну ділянку, яку вона має намір успадкувати, визнано відумерлою спадщиною та передано її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини.

Позивач за свій рахунок провела поховання ОСОБА_5 та фактично прийняла спадщину після його смерті, від спадщини вона не відмовлялася, інших спадкоємців не має.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право на спадкування після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, як спадкоємця четвертої черги, який постійно проживав разом із спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини по вул. Сташкова, 20 у с. Новопавлівка Межівського району Дніпропетровської області.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довела факт її проживання однією сім'єю разом з ОСОБА_5 з 2002 року по 11 лютого 2008 року, а тому має право на спадкування після його смерті як спадкоємець четвертої черги.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано відсутністюправових підстав для визнання за позивачем як спадкоємцем четвертої черги права на спадкування після смерті ОСОБА_5

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 16 серпня 2017 року, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року і залишити в силі рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі і витребувано її матеріали з Межівського районного суду Дніпропетровської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом заперечення/відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки (паю) площею 4,390 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новопавлівської сільської ради.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2014 року, ухваленим у справі № 181/98/14-ц, земельну ділянку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,390 гектарів, розташовану на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, яка на підставі державного акта на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 належала ОСОБА_5, визнано відумерлою спадщиною та передано її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини.

За змістом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім'єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п'ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім'єю.

За змістом частин першої та четвертою статті 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які свідчать про проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, однією сім'єю щонайменше п'ять років, що давало б підстави для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги після його смерті.

Враховуючи вказане, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивач не довела наявність вище перелічених юридичних фактів у їх сукупності.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права, та не містять посилань на докази, які б спростували установлені судом обставини, що мають значення для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та правильним застосуванням норм процесуального права, підстави для скасування рішення апеляційного суду відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат