Справа № 515/868/18
Провадження № 2/515/1467/18
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2018 року м.Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Семенюк Л.А.

за участю секретаря Унгурян Т.В.

позивачки ОСОБА_1

представника позивача-адвоката ОСОБА_2

відповідача представника Нерушайськаої сільської ради

Татарбунарського району

Одеської області ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Татарбунари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

05 червня 2018 року представник позивачки адвокат ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, посилаючись на слідуючі обставини.

06 січня 2002 року в селі Нерушай Татарбунарського району Одеської області померла мати позивачки ОСОБА_4. Після смерті останньої залишилась земельна ділянка площею 4,39 га, що розташована на території Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №482017, виданого 29.10.2001 року Нерушайською сільською Радою народних депутатів, яку позивачка має право успадкувати в порядку першої черги за законом.

При зверненні до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті матері, позивачці було відмовлено в прийнятті заяви та відкритті спадкової справи у звязку з втратою шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини та не надання доказів фактичного прийняття спадку.

Разом з тим, на думку позивачки, вона вважається такою, що прийняла спадщину, так як на день її відкриття, постійно проживала з спадкодавцем та, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки не відмовилася від спадщини, яка залишилась після смерті матері, має на руках оригінал правовстановлюючого документу на право власності на земельну ділянку спадкодавця, на момент смерті матері проживала разом з нею, відразу після смерті матері розпорядилась деяким належним спадкодавцю рухомим майном, чим виконала вимоги ч.1 ст.549 ЦК в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадку.

Крім того, позивачка зазначає про наявність розбіжностей у правовстановлюючих документах спадкодавця у написанні її прізвища, де в свідоцтві про смерть прізвище спадкодавця вказано «Казимир», а в Державному акті на право приватної власності на землю - «Казимір».

Зазначені обставини стали причиною звернення останньої до суду з вказаним позовом про визнання за нею права власності на спадкову земельну ділянку, оскільки в позасудовому порядку реалізувати своє право на спадкування зазначеного спадкового майна, вона позбавлена можливості.

Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 11 червня 2018 року було прийнято справу до розгляду та відкрито провадження.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 14 вересня 2018 року витребувано від приватного нотаріуса Татарбунарського районного нотаріального округу ОСОБА_5 інформацію щодо наявності спадкової справи та кола спадкоємців до майна померлої.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги(а.с.24).

Представник Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області направив до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує, вважаючи їх обґрунтованими та законними (а.с. 25 ).

Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється.

З огляду на належне сповіщення сторін про дату, час та місце розгляду справи, надходження від них заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін.

Дослідивши позовну заяву та надані сторонами письмові докази, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін та інших осіб, відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

В силу ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, до відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство, чинне на час відкриття спадщини. Оскільки спадщина по даній справі відкрилась 06 січня 2002 року - в день смерті спадкодавця ОСОБА_4, коли діяв ЦК УРСР (1963 року), зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті її матері ОСОБА_4 на належну спадкодавцю спадкову земельну ділянку, однак отримати свідоцтво про право на спадщину по закону в порядку першої черги по закону через нотаріальну контору вона не має можливості у звязку з пропуском шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини та відсутності доказів фактичного прийняття спадку, про що свідчить відмова нотаріуса (а.с.8).

Вказані обставини підтверджуються наступними доказами:

- копією свідоцтва про народження серії І-ЖД №479254 від 30.12.1975 року (а.с.4) , згідно якого батьками ОСОБА_6 є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ;

-витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища за №3 від 15.05.2018 року (а.с.5), яким підтверджується, що позивачка 15 листопада 1993 року уклала шлюб з ОСОБА_9. Після укладання шлюбу змінила своє дівоче прізвище «Григоращенко» на «Матей».

- копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 287548 від 08.01.2002 року (а.с.6), з якої слідує, що ОСОБА_4 померла 06 січня 2002 року;

- копією Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 за №482017 від 29.10.2001 року (а.с.7), згідно якого ОСОБА_10 є власником земельної ділянки площею 4,39 га, розташованої на території Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, виділеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

-листом нотаріуса №357/01-16 від 15.05.2018 року (а.с.8), із якого слідує, що позивачці відмовлено в прийнятті заяви та відкритті спадкової справи після померлої ОСОБА_4, у звязку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та не надання належних доказів фактичного прийняття спадщини;

-довідкою №413 Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 03.05.2018 року (а.с.9), згідно якої, ОСОБА_4, на день смерті, яка настала 06.01.2002 року, була зареєстрована та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім неї на день смерті в будинку були зареєстровані і постійно проживали: донька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, онуки ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4;

- звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 01.06.2018 року (а.с.10-11), де визначена вартість земельної ділянки площею 4.39 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить ОСОБА_10 на підставі Державного акту серії Р1 за № 482017, що складає 109118 грн;

- інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру /спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину/ №54008942 від 09.11.2018 року (а.с.22), наданою приватним нотаріусом ОСОБА_5, якою повідомляється, що за результатами пошуку спадкової справи після померлої 06.01.2002 року ОСОБА_4 - інформація відсутня.

- інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру /заповіти, спадкові договори / №54008905 від 09.11.2018 року (а.с.23), наданою приватним нотаріусом ОСОБА_5, якою повідомляється, шо за результатами пошуку заповітів, складених від імені ОСОБА_4, померлої 06.01.2002 року - інформація відсутня.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.), спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини це акт, який поширюється на всі обєкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі.

Ст. 5 Земельного кодексу України в редакції 1990 року визначала, що право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо спадкового майна.

Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР (1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Успадкувавши після смерті своєї матері ОСОБА_4 належну останній на день смерті земельну ділянку, спадкоємець ОСОБА_1 позбавлена можливості оформити на своє імя вищезазначене право на спадкове майно через відмову нотаріуса, якому необхідно надати докази фактичного прийняття спадщини, що є перешкодою для реалізації нею спадкових прав. (а.с.8).

Таким чином, враховуючи, що імя та по батькові спадкодавця у свідоцтві про смерть та у Державному акті на право приватної власності на землю співпадають, вказані документи є в наявності на руках у позивачки, при відсутності заперечень відповідача (а.с.24), суд вважає можливим встановити в рамках позовного провадження, факт належності спадкодавцю ОСОБА_4 Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 за №482017 від 29.10.2001 року (а.с.7), виданого з допущеною помилкою у написанні прізвища, на імя ОСОБА_10. Крім того, суд вважає доведеним факт прийняття спадщини позивачкою, яка була зареєстрована та проживала за адресою спадкодавця на момент відкриття спадщини (а.с.9), не відмовилася від спадщини, яка залишилась після смерті матері та має на руках оригінал правовстановлюючого документу на право на земельну ділянку спадкодавця.

Згідно ст. ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, які узгоджуються між собою та є достатніми, враховуючи, що спадкодавцю ОСОБА_4 дійсно належала земельна ділянка загальною площею 4,39 га, що розташована на території Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, про що свідчить копія Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 482017 (а.с.7), позивачка не відмовилася від спадку в установлений законом строк, у неї на руках є правовстановлюючий документ, відразу після смерті спадкодавця вона розпорядилася деяким належним останній спадковим майном, за відсутності інших спадкоємців першої черги, оскільки відсутня інформація про це в спадковому реєстрі (а.с.22), та визнанні вимог позову відповідачем в повному обсязі (а.с.24), при відсутності можливості вирішити спір у позасудовому порядку, про що свідчить відмова нотаріуса (а.с.8), суд вважає, що за ОСОБА_1, як спадкоємцем першої черги за законом, повинно бути визнано право власності на спадкову земельну ділянку площею 4,39 га, що розташована на території Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, відповідно до вищезазначеного Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 29.10.2001 року на імя ОСОБА_10, померлої 06.01.2002 року.

Керуючись ст.ст. 529, 548, 549, 550 ЦК УРСР (1963 року), ст.ст. 13, 77-81, 263, 265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 (паспорт серії КМ №171166, виданий Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області 05.12.2003 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), як спадкоємцем першої черги за законом, право власності на земельну ділянку площею 4,39 га, посвідчену Державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 №482017 від 29.10.2001 року, що належала ОСОБА_4, померлої 06 січня 2002 року.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А.Семенюк