РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/19234/16-ц

Провадження № 2/638/250/18

04.09.2018 р. Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Подус Г.С.,

при секретарі - Коваленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені Дзержинського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

встановив:

28.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 27.02.2008 року між громадянином Італійської Республіки ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції. За час перебування у шлюбі у подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. 27.07.2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після остаточного припинення шлюбно-сімейних відносин, позивач був вимушений звернутися до суду із позовом про поділ майна подружжя, так як подружжя перебувало в офіційному шлюбі з 2008 року по 2016 року. Зокрема 10.12.2009 року (під час перебування у шлюбі) подружжя придбало 4-х кімнатну квартиру загальною площею 136,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також нежитлове приміщення підвалу АДРЕСА_3 Відповідно до змісту Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 16.11.2016 року відповідач ОСОБА_3 є власником вищевказаного майна, а так як воно було придбано в період перебування у шлюбі з позивачем, ОСОБА_1 вважає, що майно є спільною сумісною власністю подружжя та воно підлягає розподілу між сторонами.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.01.2017 року відкрито провадження по справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.05.2018 року закрито підготовче провадження по справі та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Представником позивача за довіреністю є Українська іноземна юридична колегія та/або ОСОБА_7, ОСОБА_8 відповідно до копії довіреності від 22.07.2016 року №1034,1035. Відповідно до Довіреності в порядку передоручення від 10.04.2017 року № 347 представником позивача призначено ОСОБА_9.

Представником відповідача у відповідно до копії довіреності від 16.03.2017 року є ОСОБА_10 та ОСОБА_11. Заявою від 09.10.2017 року відповідач ОСОБА_3 повідомила суд, що відмовляється від послуг адвоката ОСОБА_10 та її інтереси буде представляти ОСОБА_12 та ОСОБА_13. Повноваження ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтверджуються довіреністю №2838 від 06.10.2017 року.

Представник позивача ОСОБА_9, в судове засідання з'явилася, надала суду свої пояснення, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_12 та ОСОБА_9 в судовому засіданні надали свої пояснення та вказали, що по суті позовних вимог вони не заперечують, однак заперечують проти форми викладення позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника («Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року), відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку вирішення спору.

Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, 27.02.2008 року між громадянином Італійської Республіки ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим повторно серія НОМЕР_3, актовий запис №226. (а.с. 8)

За час перебування у шлюбі у подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження дитини Серії НОМЕР_4, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження дитини Серії НОМЕР_5.(а.с.9,10)

27.07.2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. (а.с.11)

10.12.2009 року ОСОБА_3 придбала 4-х кімнатну квартиру загальною площею 136,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також нежитлове приміщення підвалу АДРЕСА_3 що підтверджується належним чином завіреними копіями договорів купівлі-продажу від 10.12.2009 року (а.с.120,121)

Сторони по справі визнали те, що спірне майно, а саме 4-х кімнатна квартира загальною площею 136,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також нежитлове приміщення підвалу НОМЕР_6 - місце для паркування в літ. А-12, площею 11,8 кв. м - спільна сумісна власність подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільноїсумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»&?а;/a&?л;; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. (частина перша статті 71 СК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Встановивши, що перелічене вище нерухоме майно було придбано у період, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, суд дійшов вірного висновку, що сторони набули право спільної сумісної власності на це майно і воно підлягає поділу у рівних частках.

Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представники відповідача вказали, що вони не згодні з формулюванням позовних вимог, однак не надали жодного доказу на підтвердження своєї позиції.

Пунктом 23 ППВСУ від 21.12.2007. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263, 265,280,281, 289 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя- задовольнити в повному обсязі.

В порядку поділу спільного майна подружжя:

Визнати за громадянином Італійської Республіки ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на ? частину квартиру АДРЕСА_2, загальна площа якої становить 136,3 кв.м., із них житлова площа - 71,7 кв. м.

Визнати за громадянином Італійської Республіки ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на ? частину нежитлового приміщення підвалу АДРЕСА_3

Визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2) право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2, загальна площа якої становить 136,3 кв.м., із них житлова площа - 71,7 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2) право власності на ? частину нежитлового приміщення підвалу АДРЕСА_3

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 4414,25 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 05.09.2018 року.

Суддя: