АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 вересня 2018 року м.Харків

Справа № 644/5462/17

Провадження № 22-ц/790/3391/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря Прологаєвої А.Д.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1,

Відповідач: ОСОБА_2, ОСОБА_3, представник ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 5 квітня 2018 року, ухваленого суддею Ізмайловим І.К.,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Харкова з позовом, в якому просив визнати договір дарування нежитлових приміщень від 10 липня 2012 року, укладений між ним та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чудовською М.С., за реєстровим № 3937 - недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 5 квітня 2018 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доказів умислу обох сторін на вчинення фіктивного правочину матеріали справи не містять. ОСОБА_2 будучі обдарованим майном провів реєстрацію права власності у КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" 12.07.2012 р. за реєстраційним № 37402, а в подальшому розпорядився майном. Сторони досягли згоди відносно усіх істотних умов договору, обдарований фактично прийняв документи на нерухомість. Право власності у ОСОБА_2 виникло, оскільки було зареєстроване, що підтверджує намір та факт створення правових наслідків, а саме: перехід права власності.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що сторони спірного правочину не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, дії сторін фактично були направлені на «документальний» перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок та погашення наявної заборгованості. Між сторонами правочину була домовленість щодо повернення сторін у первісний стан за вимогою позивача у справі.

Судом першої інстанції проігноровано той факт, що кожен із учасників справи визнав відсутність намірів створення саме тих правових наслідків, які задекларовані у правочині.

Звертає увагу на те, що жодним учасником справи не заперечувалася наявність грошових зобов'язань на час укладення оспорюваного правочину, які були погашені після укладення оспорюваного правочину.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 містить ті ж самі доводи, які викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1

ОСОБА_2 підкреслює, що ОСОБА_3 в судовому засіданні в суді першої інстанції визнала той факт, що наміру на створення правових наслідків у вигляді набуття права власності на відповідне майно у ОСОБА_2 не було.

Вказує, що лише наприкінці 2014 року дізнався про перехід права власності на спірне майно до його матері на підставі договору дарування від 6 серпня 2012 року, який від його імені був укладений ОСОБА_4

Відзивів на апеляційні скарги від учасників справи до апеляційного суду не надходило.

В судове засідання до суду апеляційної інстації з»явилась відповідач ОСОБА_3 і її представник

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з»явились.

Справа знаходиться в провадженні суду апеляційної інстанції з червня 2018 року, неодноразово призначалась до розгляду на 16 липня 2018 року , 13 серпня 2018 року, 20 серпня 2018 року та 5 вересня 2018 року.

Так, на 16 липня 2018 року та на 13 серпня 2018 року судові повістки повернулись не врученими. На 20 серпня 2018 року та 5 вересня 2018 року позивач і відповідач ОСОБА_2 повідомлялись особисто по телефону.

Після цього, від позивача на адресу суду надійшла заява в якій він повідомляє, що з червня 2018 року не отримував судових повісток в судове засідання на розгляд його апеляційної скарги. При цьому зазначає номер мобільного телефону за номером якого йому і було передано раніше інформацію про день і час і місце судового засідання.

Суд зобов'язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Не дивлячись на те, що завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться не перед сторонами процесу, а перед органом судової влади, вказана обставина жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, що беруть участь в справі, направлене на те, що умисне перешкодило досягнення органом судової влади вказаних завдань.

Особи, що беруть участь в справі, не мають прямого юридичного обов'язку сприяти суду в правильному і своєчасному розгляді і вирішенні цивільної справи, проте зобов'язані утримуватися від дій, здатних перешкоджати досягненню названих завдань.

Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов'язків.

Враховуючи, що такі проблеми можуть ущемити право кожного на судовий розгляд в розумні терміни, відповідно до статті 6 Конвенції; усвідомлюючи, що неефективні чи неналежні процедури і зловживання сторонами правом на оскарження спричиняють невиправдані затримки і можуть підірвати довіру до системи правосуддя; будучи переконаним, що ефективні процедури оскарження відповідають інтересам усіх сторін у судовому провадженні та інтересам відправлення правосуддя; враховуючи Рекомендацію R (81) 7 про заходи з полегшення доступу до правосуддя, Рекомендацію R (84) 5 про принципи цивільного судового провадження, спрямовані на удосконалення функціонування системи правосуддя, Рекомендацію R (86) 12 щодо заходів із попередження та зменшення надмірного обсягу роботи в судах і Рекомендацію R (93) 1 про ефективний доступ до закону і правосуддя для найбідніших верств населення, рекомендує урядам держав-учасниць вжити чи посилити, залежно від обставин, всі заходи, які вони вважають за необхідне, задля покращання функціонування систем і процедур оскарження в цивільних і господарських справах

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.

Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.

Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов'язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; в) відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов'язків з метою злов- живання ними.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судова колегія з врахуванням зазначених обставин, з огляду на те, що апеляційні скарги подані саме особами, які повинні цікавитись їх розглядом і утримуватись від дій, що перешкоджають в їх розгляді та з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути її за відсутності позивача та відповідача ОСОБА_2 які двічі особисто повідомлялись за вказаними ними номерами мобільного телефону про день, час і місце розгляду справи, але жодного разу не з»явились з червня 2018 року до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що 10 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування нежитлових приміщень підвалу № 9 - 16 площею 114,6 кв.м., 1-го поверху № 38, 40, 43, 44, 44а, 45, 46, 46а, 48, 49, 51, 53, 53а, 54 площею 288,5 кв.м. в літ «А-5», загальною площею 403,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чудовською М.С. за реєстром № 3937.

Відповідно до п. 2 зазначеного договору майно належить дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чудовською М.С. 10.07.2012 р. за реєстром № 3937 та 12.07.2012 р. зареєстровано в КП "ХМБТІ" за № 37402.

Згідно з п. 5 зазначеного договору дарувальник відчужує вказані нежитлові приміщення за згодою дружини ОСОБА_3 та стверджує, що вказані нежитлові приміщення на момент укладення договору не перебувають під арештом, забороною, щодо них не ведуться судові спори, вони не передані в іпотеку та інше.

В пункті 8 сторони договору підтвердили, що Договір дарування не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

06 серпня 2012 року ОСОБА_4, яка діяла від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чудовською М.С. за реєстром № 3940 було подаровано ОСОБА_3 нежитлові приміщення підвалу № 9-16 площею 114,6 кв.м., 1-го поверху № 38,40,43,44,44а,45, 46,46а,48, 49,51,53,53а,54 площею 288,5 кв.м. в літ «А-5», загальною площею 403,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чудовською М.С. за реєстром № 4515 (а.с. 111).

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтями 627, 628 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої, третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Частинами першою, другою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, другою статті 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Також, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що при підписанні спірного договору дарування, позивач погодився з умовами договору, підписав його, мав вільне волевиявлення, підтвердив, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами підтвердження того, що сторони договору дарування спірних нежитлових приміщень не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених договором та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування на підставі статті 234 ЦК України.

Доводи апеляційних скарг про існування заборгованості у позивача перед банком на час вчинення оспорюваного правочину не грунтуються на матеріалах справи, які не містять ані судових рішень про стягнення з позивача сум заборгованості, ані доказів відкриття виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно позивача і взагалі ці обставини не можуть бути підставою для визнання його недійсним, оскільки закон не пов»язує поняття фіктивності та недійсності договору з такими обставинами.

Також колегія суддів вважає, що про виконання Договору дарування в натурі свідчать й подальші дії сторін правочину, тому підстав для визнання його недійсним немає.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірний договір дарування посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чудовською М.С., також було зареєстровано право власності набувача спірних нежитлових приміщень в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень. В результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдаровуваним безоплатно набуто право власності на спірні нежитлові приміщення. Позивачем не доведено наявності розумного сумніву в тому, що наміри сторін оспорюваного правочину не були спрямовані на укладення між ними договору дарування.

Доводи викладені в апеляційних скаргах щодо визнання ОСОБА_3 в судовому засіданні в суді першої інстанції факту відсутності наміру на створення правових наслідків у вигляді набуття права власності на відповідне майно не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки вона не була стороною оспорюваного договору дарування від 10 липня 2012 року. Також вказані доводи спростовуються подальшими діями ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а саме укладення договору дарування від 6 серпня 2012 року.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права.

Сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину дотримано вимоги, встановлені статтею 203 ЦК України, правочин направлений на досягнення сторонами правових наслідків, доказів, які б підтверджували, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину позивачем не надано, відтак, підстави для визнання договору дарування від 10 липня 2012 року не дійсним відсутні.

Однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. За результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, тому у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Установивши, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, суд перевірив чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з будь якою метою чи ні, та достовірно встановив реальність їх наміру, оскільки обдарований зареєстрував на себе це майно видав довіреність і реалізував своє право передавши майно матері, яка фактично ним володіє та користується.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 5 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу ст.389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І.Колтунова

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови

складено 10 вересня 2018 року