Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 345/4477/16-ц

провадження № 61-28412св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 - представника ОСОБА_5 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року у складі судді Якиміва Р. В. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Бойчука І. В., Васильковського В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, у якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини з нею.

Позовна заява мотивована тим, що з 30 травня 2009 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року. У період шлюбу народився син - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з нею у м. Києві.

Зазначає, що вона займається вихованням сина, піклується про нього, створює йому належні соціально-побутові умови проживання, піклується про його фізичне та психічне здоров'я. Також вона працевлаштована, має постійний дохід, є фізичною особою-підприємцем, має у власності квартиру на АДРЕСА_1, в якій проживає разом з сином. Дитина відвідує дитячий садок, який знаходиться поруч з місцем проживання та перебуває на обліку в медичних закладах.

Оскільки з відповідачем згоди щодо місця проживання сина не дійшли і таке питання не було вирішено при розірванні шлюбу, тому просила визначити місце проживання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2017 року, задоволено позов ОСОБА_4 Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що інтересам малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, буде відповідати визначення місця його проживання разом з матір'ю ОСОБА_4, оскільки нею в даний час створені всі належні умови для фізичного та морального розвитку дитини, що відповідає вимогам статті 150 СК України.

У серпні 2017 року ОСОБА_6 - представник ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами спір про визначення місця проживання дитини відсутній, оскільки відсутні порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси позивача з боку батька дитини щодо місця її проживання. ОСОБА_5 своєчасно сплачуються аліменти на дитину, що свідчить про наявність домовленості щодо визначення місця проживання ОСОБА_8 із матір'ю. ОСОБА_4 зловживає батьківськими правами, не надаючи сина для спілкування і виховання та порушує розпорядження Служби у справах дітей Святошинської районної у м. Києва державної адміністрації, яким визначені способи участі відповідача як батька малолітнього ОСОБА_8.

У вересні 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких остання просила її залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 22 травня 2018 року справа № 345/4477/16-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що сторони з 30 травня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року.

У період шлюбу народився син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З копії акта від 13 лютого 2017 року, складеного комісією комунального підприємства«ЖЕО-1», вбачається, що дитина зареєстрована на АДРЕСА_2, проте фактично проживає у квартирі АДРЕСА_1

Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 15 липня 2016 року № 445 визначено способи участі батька ОСОБА_5 у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_8

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно із частинами першою, другою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Европейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, &aan;100, ЕСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин четвертої, п'ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновком комісії з питань захисту прав дитини Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 08 липня 2016 року рекомендовано визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_8 разом із матір'ю ОСОБА_4

Помилкове посилання судів на принципи Декларації прав дитини не впливає на правильність вирішення спору по суті, рішення ухвалено виключно в інтересах дитини.

Доводи касаційної скарги щодо порушення позивачем розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 15 липня 2016 року № 445, а саме: графіку участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_8 колегія суддів відхиляє. Такий аргумент не є правовою підставою для зміни постійного місця проживання дитини, до якого вона адаптована, а тому не є підставою для визначення місця проживання дитини із батьком.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_6 - представника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2017 рокубез змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 - представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат