ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

10 грудня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2453/18
Головуючий у першій інстанції Яременко І.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/136/18

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Харечко Л.К.,

суддів: Онищенко О.І., Скрипки А.А.,

секретар - Поклад Д.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі військова частина НОМЕР_1 (8 навчальний центр Державної спеціальної служби транспорту), Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту, треті особи: Державна спеціальна служба транспорту України, Міністерство оборони України,

за участі: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представників відповідачів Федорова О.М., ОСОБА_3 ,

розглянувши апеляційну скаргу Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 липня 2018 року у складі судді Яременко І.В., повний текст якого складено 23.07.2018 року у м. Чернігові,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 (8 навчальний центр Державної спеціальної служби транспорту) про визнання дій про відмову в наданні як службового приміщення (житла), так і житлового приміщення для постійного проживання неправомірними, зобов`язання надати житло для постійного проживання або службове житлове приміщення для проживання, стягнути з відповідача на свою користь судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 травня 2018 року залучена в якості співвідповідача у справі Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, визнано неправомірними дії військової частини НОМЕР_1 (8 навчальний центр Державної спеціальної служби транспорту) щодо відмови в наданні ОСОБА_1 службового житлового приміщення. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (8 навчальний центр Державної спеціальної служби транспорту) надати позивачу службове житлове приміщення. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 (8 навчальний центр Державної спеціальної служби транспорту) на користь позивача 704 грн. 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість.

Доводи скарги зводяться до того, що суд, приймаючи рішення про надання позивачу службового житлового приміщення порушив Інструкцію про організацію забезпечення та надання житлових приміщень військовослужбовцям Державної спеціальної служби транспорту, затвердженої наказом Мінтрансзв`язку від 17.12.2007 року № 1172, якою встановлено, що службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям та членам їх сімей за рішенням командирів структурних підрозділів, погодженим з Головою Адміністрації. Вказує на те, що рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 (8 навчальний центр Державної спеціальної служби транспорту) та рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради позивачу надавалась двокімнатна квартира АДРЕСА_1 з залишенням на квартирному обліку всього складу сім`ї, отже він був забезпечений житлом для постійного проживання, а тому не має права претендувати на службове житло.

Посилається на те, що до моменту зміни своєї реєстрації позивач проживав в квартирі АДРЕСА_1 , в якій були зареєстровані та проживали фактично чотири особи, це: позивач та члени його сім`ї та норма забезпеченості жилою площею кожного члена сім`ї складала 10,13 кв.м, тобто, позивач не мав права перебувати на квартирному обліку. Крім того, в подальшому, здійснивши перереєстрацію за новою адресою, він штучно створив умови для здійснення приватизації зазначеної квартири членами сім`ї, що залишилися там зареєстрованими.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, звертаючи увагу суду на те, що право військовослужбовця на отримання службового житлового приміщення або житлового приміщення для постійного проживання передбачено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постановою КМУ «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями».

03.07.2013 року виконавчим комітетом Чернігівської міської ради був виданий позивачу та його сім`ї у складі 5 осіб ордер на двокімнатну квартиру, загальною площею 40,5 кв.м, тобто по 8,01 кв.м на кожну особу, що суперечило нормам жилої площі, визначеної ст. 47 Житлового кодексу УРСР, тому комісією військової частини були внесені зміни до протоколу від 28.05.2013 року із зазначенням, що замість надання житла із зняттям з квартирного обліку надати квартиру з залишенням на квартирному обліку. Засіданням житлової комісії від 19.12.2014 року було вирішено надати позивачу однокімнатну квартиру зі зняттям з квартирного обліку. Проте так як ця квартира не відповідала технічним та санітарним нормам, позивач звернувся до командира військової частини з рапортом розподілити інше службове житло, але це було прийнято до уваги так, що нібито позивач відмовився від житла взагалі.

Також вказує, що дочка позивача - ОСОБА_4 була знята з реєстрації у квартирі тимчасово на період навчання, а тому, вважати, що вона зобов`язана була знятись з квартирного обліку, як особа, яка постійно не проживає у житловому приміщенні, суперечить п. 2 ч. 3 ст. 71 Житлового кодексу УРСР.

Вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з вересня 1991 року проходить військову службу в підрозділах, підпорядкованих Міністерству оборони України, що підтверджується послужним списком Державної спеціальної служби транспорту (а. с. 11-14).

З 01.08.1995 року позивач був зарахований на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_1 (8 навчальний центр Державної спеціальної служби транспорту), про що свідчить відповідна довідка та рапорт (а. с. 113, 114).

Витягом з протоколу № 58 від 19.06.2013 року засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 (8 навчальний центр Державної спеціальної служби транспорту) підтверджено внесення змін до протоколу № 57 від 28.05.2013 року із зазначенням, що позивачу належить надати квартиру з залишенням на квартирному обліку, замість надання житла із зняттям з квартирного обліку, у зв`язку з народженням сина (а. с. 16).

03.07.2013 року ОСОБА_1 у складі сім`ї з 5 осіб (дружина ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_6 , син ОСОБА_6 ) була надана двокімнатна квартира житловою площею 40,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 15).

19.12.2014 року на засіданні житлової комісії військової частини НОМЕР_1 (8 навчальний центр Державної спеціальної служби транспорту) був розглянутий рапорт ОСОБА_1 про зняття з квартирного обліку його дружини та дітей, погодженого з дружиною, та вирішено залишити одного позивача на квартирному обліку (а. с. 18).

19.12.2014 року житловою комісією було вирішено надати ОСОБА_1 окрему однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 зі зняттям з квартирного обліку, а щодо квартири АДРЕСА_1 , то там залишились проживати дружина та діти (а. с. 20).

13.05.2015 року житловою комісією було розглянуто заяву позивача, зареєстровану приватним нотаріусом, про відмову від отримання квартири в будинку 18-б у зв`язку з відсутністю в квартирі санітарного та технічного обладнання, оскільки в квартирі була відсутня підлога та влаштування стін, в зв`язку з чим, пункт 16 протоколу засідання житлової комісії від 19.12.2014 року, згідно з яким було вирішено надати позивачу квартиру, був скасований (а. с. 21).

05.05.2017 року ОСОБА_1 подав рапорт командиру військової частини, в якому просив розподілити йому службове вторинне житло в будинку 18-а, проте, засіданням житлової комісії військової частини (протокол № 81 від 05.05.2017 року) та (протокол № 85 від 13.11.2017 року), визначений попередній, орієнтовний розподіл житла у 32 квартирному будинку за адресою: АДРЕСА_4 , визначено: «відповідно до списку осіб, які перебувають в черзі на постійне житло, під № 1 перебуває полковник ОСОБА_1 , який відмовився письмово від отримання житла в новозбудованому 32-квартирному будинку з подальшим наданням йому вторинного службового житла» (а. с. 23, 24).

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.03.2017 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 розірвано.

В заяві від 18.12.2017 року, посвідченій приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, позивач повідомив про свою відмову в участі приватизації квартири АДРЕСА_1 (а. с. 60) і 20.12.2017 року було видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру, згідно якого ця квартира на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 (а. с. 95).

30.03.2018 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 (8 навчальний центр Державної спеціальної служби транспорту) з рапортом про забезпечення його житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_5 (який, як пояснив представник відповідача був зареєстрований в стройовій частині, а не журналі обліку), але листом від 03.04.2018 року останньому було відмовлено (а. с. 7, 8). Підставами для відмови стало те, що позивачу та членам його сім`ї вже було надано житло для постійного проживання, а також, у військовій частині було відсутнє житло для постійного проживання військовослужбовців.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач перебуває на квартирному обліку як військовослужбовець, який має вислугу більше 20 років на військовій службі і його право, як військовослужбовця на отримання службового житлового приміщення або житлового приміщення для постійного проживання, передбачено ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 3 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями».

Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, встановлених законом.

Згідно з ст. 47 Житлового кодексу УРСР, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 кв. м на одну особу.

Відповідно до ст.ст. 42, 43 ЖК УРСР жилі приміщення надаються громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов. Громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення таких умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Враховуючи зазначене, а також те, що відповідач фактично визнавав право позивача на поліпшення житлових умов, навіть з урахуванням раніше наданого житлового приміщення для постійного проживання, оскільки рішенням житлової комісії від 19.12.2014 року ОСОБА_1 було залишено на квартирному обліку після отримання ним і його сім`єю двохкімнатної квартири, житлова площа якої не дозволяла проживати п`ятьом особам, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач правомірно перебуває на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 як особа, яка потребує забезпечення житловим приміщенням для постійного проживання. Крім того, ОСОБА_1 перебуває в черзі на постійне житло під № 1, що підтверджується протоколом № 81 від 05.05.2017 року та протоколом № 85 від 13.11.2017 року, а згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2018 року він з 26.09.2017 року зареєстрований за адресою військової частини НОМЕР_1 і службовим житлом не забезпечений (а. с. 9).

Суд першої інстанції також вірно взяв до уваги те, що у військовій частині НОМЕР_1 відсутнє житло для постійного проживання і тому, вірно визнав право позивача на надання йому службового житлового приміщення.

Зазначені обставини справи та докази, які в ній містяться свідчать про те, що доводи відповідача щодо відсутності права у ОСОБА_1 вимагати забезпечити його службовим житлом з підстав отримання ним та його сім`єю квартири є необґрунтованими, адже як вже зазначалось вище, жилої площі у квартирі не вистачало на усіх членів сім`ї, оскільки на момент отримання квартири у позивача народилася ще одна дитина, а те, що дочка виїхала з квартири у зв`язку з навчанням і повинна була, крім зняття з реєстрації, знятись ще і з квартирного обліку, не беруться до уваги, адже її право як члена сім`ї на проживання у житловому приміщенні зберігається на увесь час навчання, що передбачено ст. 71 ЖК УРСР, а отже, у випадку зняття з квартирного обліку, право дочки позивача також було б грубо порушено.

Посилання відповідача на те, що засіданням житлової комісії від 19.12.2014 року було вирішено надати позивачу однокімнатну квартиру зі зняттям з квартирного обліку, проте, останній відмовився отримати житло, не можна розцінювати як відмову від надання житлової квартири, скільки, як вказував позивач, квартира не відповідала нормам, встановленим ст. 50 Житлового кодексу УРСР, адже житлове приміщення, що надається військовослужбовцю для постійного проживання, повинне бути благоустроєним відповідно до умов даного населеного пункту та відповідати санітарним та технічним вимогам. Отже приміщення, яке надавалось позивачу, не відповідало зазначеним вимогам, що змусило останнього відмовитись від отримання саме цієї квартири та просити надати йому інше придатне для життя житлове приміщення.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що відмова відповідача надати ОСОБА_1 службове житлове приміщення є незаконною та неправомірною.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на ефективний засіб захисту закріплено також в ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Статтею 10 ЦПК України також визначено, що суд при розгляді керується принципом верховенства права.

Оскільки встановлено, що військова частина НОМЕР_1 (8 навчальний центр Державної спеціальної служби транспорту) протиправно відмовив у наданні службового житлового приміщення, право на забезпечення яким має позивач і враховуючи, що останній не має іншої можливості захистити своє порушене право, як звернутись до суду з позовом про визнання неправомірними дій військової частини, апеляційний суд вважає, що не дивлячись на встановлену законом певну процедуру надання житла для службового проживання, право позивача є порушеним, а тому, підлягає захисту шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 службове житлове приміщення.

Також, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у цього органу за законом не існує, то суд має право зобов`язати цей орган вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача, а тому доводи відповідача про втручання суду в дискреційні повноваження органу влади є безпідставними.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що доводів, які б спростовували правильність висновків суду щодо неправомірності дій відповідача, апеляційна скарга не містить.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 17.12.2018 року.

Головуючий: Судді: