Провадження № 2/344/4234/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретаріc/з: ОСОБА_1,

за участю представників Позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника Відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_4 (надалі «Відповідач»), в якому просив:

1) визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та завдає шкоди діловій репутації ОСОБА_6, інформацію, поширену ОСОБА_4 в мережі Інтернет:

- у відео-сюжеті під назвою: «Поговоримо про наболіле» - чому громада Івано-Франківська втрачає землю?», розміщеному на веб-сайті YouTube 11 липня 2018 року (посилання: https://www.youtube.com/watch?v=nFI0uH4_8_8) наступного змісту: «... В момент придбання земельної ділянки ТзОВ «Фірма «Надія», її власник ОСОБА_6 очолював земельну комісію Івано-Франківської міської ради...»;

- у дописі, розміщеному на персональній сторінці ОСОБА_4 усоціальній мережі «Facebook», розміщеному 18 липня 2018 року (посилання надопис:https://www.facebook.com/zahid.nadra/posts/44061?_xts_[0]=68.ARBrP_v6F3cyR5xKe6xaq-ac73rZWLq2HxOqLMzdmBZ0E_RhMpo0OWytC3mBD8Zo4AIXF51SjVuXVnch8b7-BUx8pPZz1aLw0TL3gFbtjd6rivLMvoJzLJ7baVpZcW9tAcYL0E5_AS1U&aat;__tn__=-US-R):

«... отримання землі під час головування пана ОСОБА_6 земельною

комісією міськради, доречі, від самої «турботливі політсили» БЮТ...»;

- на персональній сторінці ОСОБА_4 у соціальній мережі «Facebook» у «заяві про злочин», розміщеній 23 липня 2018 року (посилання:https://www.facebook.com/zahid.nadra/posts/60647?_xts_[0]=68.ARAKJD-SDcQ68hBupSo-6nMcXrie-LitGhLjA4mM-mpHzNS3h97mj_jjnChFo0AUu7bZshS_fzgm8vI8fa3Kq0MZq9JKu-pAiCfYcLXbHR1W1vHObUQObbJrfP2MESQwjv-KCQGkxkal&a

наступного змісту: «... а готельєр і по сумісництву голова земельної комісії (на

той час) пан ОСОБА_6 отримав у власність землю .... Про те, що земельна ділянка в м. Івано-Франківськ по вул. Незалежності, 40 (1,1 Га) в першу чергу була потрібна (для ймовірної наживи) тодішньому голові земельної комісії, члену політ сили БЮТ пану ОСОБА_6...».

2) зобовязати Відповідача видалити з мережі Інтернет недостовірну та таку, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_6 інформацію.

3) Зобовязати Відповідача протягом тижня з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну та таку, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_6 інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена: шляхом розміщення у мережі Інтернет на веб-сайті YouTube, на сайті громадсько-політичного інтернет-видання Івано-Франківщини «Голос-Інфо» та на персональній сторінці Відповідача у соціальній мережі «Facebook» спростування недостовірної інформації наступного змісту: «Мною, ОСОБА_4, було поширено недостовірну інформацію про ОСОБА_6. Рішенням суду дана інформація визнана недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та завдає шкоди діловій репутації ОСОБА_6.»

4) Стягнути з Відповідача на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 200 000,00 (двісті тисяч гривень).

Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Зокрема, позовні вимоги мотивовані тим, що на веб-сайті YouTube та на персональній сторінці ОСОБА_4 у соціальній мережі «Facebook» ОСОБА_4 щодо ОСОБА_6 було поширено неправдиву, таку, що не відповідає дійсності, порочить його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію наступного змісту:«... В момент придбання земельної ділянки ТзОВ «Фірма «Надія», її власник ОСОБА_6 очолював земельну комісію Івано-Франківської міської ради...»;«... отримання землі під час головування пана ОСОБА_6 земельною комісією міськради, доречі, від самої «турботливі політсили» БЮТ...»;«... а готельєр і по сумісництву голова земельної комісії (натой час) пан ОСОБА_6 отримав у власність землю …. Про те, що земельна ділянка в м. Івано-Франківськ по вул. Незалежності, 40 (1,1 Га) впершу чергу була потрібна (для ймовірної наживи) тодішньому голові земельної комісії,члену політ сили БЮТ пану ОСОБА_6...».

Вищевказану інформацію, як вказала представник Позивача, було прочитано та прокоментовано великою кількістю інтернет-користувачів, тобто вказана інформація стала доступною для широкого загалу.

Враховуючи вищевикладене, посилаючись на те, що поширена ОСОБА_4 вищезазначена інформація є неправдивою та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію Позивача, як депутата та голови земельної комісії Івано-Франківської міської ради, бізнесмена, Заслуженого працівника сфери послуг України, повного Кавалера орденів України «За заслуги», дійсного члена Академії будівництва України, ОСОБА_6 звернувся до суду з даним цивільним позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, у звязку з чим також просив відшкодувати завдану йому моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн.

Відповідач ОСОБА_4, в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на його необґрунтованість, та просив відмовити в його задоволенні.

Зокрема, як зазначив Відповідач в судовому засіданні, усі його заяви та висловлювання, які викладені на веб-сайті YouTube та на персональній сторінці у соціальній мережі «Facebook», є критикою та оціночними судженнями дій пана ОСОБА_6, як публічної особи, а Відповідач, як журналіст, мав право доводити до відома громади міста інформацію, яка на його думку, має публічний інтерес та широкий резонанс.

Представник Відповідача в судовому засіданні також зауважив про те, що у спірних правовідносинах ОСОБА_6 є публічною особою, отже, він відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості, й межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, а діяльність та роль преси є істотною у демократичному суспільстві.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7, яка працює на посаді секретаря-референта ОСОБА_6, пояснила суду, що саме вона вперше натрапила в мережі Інтернет на відеосюжет, поширений ОСОБА_4 стосовно Позивача, і довела до відома ОСОБА_6 існування такого відео. Ознайомившись зі змістом відеосюжету, у ОСОБА_6, як зазначила свідок, піднявся артеріальний тиск, тремтіли руки, у вказаний день Позивач відмінив всі призначені робочі зустрічі, та він швидше, аніж зазвичай, пішов з роботи.

Свідок ОСОБА_8, яка працює на посаді заступника директора ТОВ «Надія» (по посаді заступник ОСОБА_6О.) надала в судовому засіданні пояснення, за змістом яких після перегляду відеосюжету з виступом ОСОБА_4 щодо ОСОБА_6, Позивач став збудженим, дратівливим, у вказаний день він вже не міг працювати, чого раніше за ним не помічалося. Як зазначила свідок, в буденному житті Позивач є спокійною та врівноваженою людиною, а тому стан неспокою Позивача у відповідний день, на думку свідка, викликаний поширеною Відповідачем недостовірною інформацією щодо ОСОБА_6

Заслухавши пояснення представників Позивача, Відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

11 липня 2018 року у відео-сюжеті під назвою: «Поговоримо про наболіле» - чому громада Івано-Франківська втрачає землю?», розміщеному на веб-сайті YouTube (посилання: https://www.youtube.com/watch?v=nFI0uH4_8_8) ОСОБА_4 було висловлено інформацію, зокрема, наступного змісту: «... В момент придбання земельної ділянки ТзОВ «Фірма «Надія», її власник ОСОБА_6 очолював земельну комісію Івано-Франківської міської ради...».

Крім того, 18 липня 2018 року на своїй персональній сторінці у соціальній мережі «Facebook» ОСОБА_4 розмістив інформацію наступного змісту: «Лобіювання бізнесу «вдалих бізнесменів» правоохоронними органами ввійшло вже в традицію. Два місяці тому я звернувся до правоохоронців із заявою про злочин (перешкоджання журналістській діяльності) проведення відео зйомки біля готелю «Надія». Як говориться весь цей час була повна тиша. Ми й надалі встановлюємо деталі приватизації більше 1 Га землі паном ОСОБА_6 в самому центрі Івано-Франківська (немає аналогів в Україні). Сьогодні мені зателефонувала слідча з ГУ НП та повідомила про те, що хоче мене допитати з приводу хуліганських дій, так як представники «Надії» звернулись також із заявою про злочин. На моє запитання стосовно справи про перешкоджання діяльності, слідча сказала, що такими фактами не володіє. Ну що… браво поліцейські… ні як по іншому, як тиск на мене я розцінити ці дії не можу. Сьогодні ж звертаюсь до Генерального прокурора України, та Президента з листом, де викладу факти отримання землі під час головування пана ОСОБА_6 земельною комісією міськради, доречі, від самої «турботливої політсили» БЮТ.. ОСОБА_9 ОСОБА_6, виклик прийнято…».

23 липня 2018 року ОСОБА_4 на своїй персональній сторінці у соціальній мережі «Facebook» поширив наступну інформацію: «Як і обіцяв, сьогодні звернувся із заявою про злочин до Генерального прокурора України. Приводом для цього були результати журналістського розслідування з приводу приватизації готельєром ОСОБА_6 1,1 Га землі в самому центрі міста Івано-Франківська. Оборудка придбання ділянки є дійсно дуже сумнівною…», а також розмістив на даній персональній сторінці електронну версію поданої до Генерального прокурора України та прокурора Івано-Франківської області заяви про злочин, в якій, зокрема, зазначив наступне:«... а готельєр і по сумісництву голова земельної комісії (на той час) пан ОСОБА_6 отримав у власність землю .... Про те, що земельна ділянка в м. Івано-Франківськ по вул. Незалежності, 40 (1,1 Га) в першу чергу була потрібна (для ймовірної наживи) тодішньому голові земельної комісії, члену політ сили БЮТ пану ОСОБА_6...».

Вважаючи недостовірною вищевказану інформацію, поширену ОСОБА_4, ОСОБА_6 звернувся до суду з даним цивільним позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду (частина 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Так, серед основних принципів Європейського суду з прав людини (надалі також «ЄСПЛ») у сфері свободи вираження поглядів та права на доступ до інформації можна виділити принцип, відповідно до якого свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства таоднуз базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення ЄСПЛ Jersild v. Denmark, № 15890/89від 23.09.1994; Janowski v. Poland, № 25716/94від 21.01.1999; Nilsen and Johnsen v. Norway, № 23118/93від 25.11.1999; Fuentes Bobo v. Spain, № 39293/98від 29.02.2000).

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частиною 1 статті 277 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (частини 6,7 статті 277 Цивільного кодексу України).

Як зазначено в пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення впублічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам (абзаци перший четвертий пункту 15 вищевказаної Постанови).

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

На підтвердження факту поширення інформації ОСОБА_4 представником Позивача надано суду копії видруківок з персональної сторінки ОСОБА_4 у соціальній мережі «Facebook» (а.с. 16-19), видруківки з веб-сайтуYouTube (а.с.20-22), відеодиск з відеозаписом інтервю ОСОБА_4 (а.с.30), зі змісту яких вбачається факт поширення ОСОБА_4 відповідної інформації, з приводу поширення якої заявлено даний позов.

Таким чином, Суд звертає увагу на те, що факт поширення вищевказаної інформації, щодо недостовірності якої заявлено позовні вимоги в даній цивільній справі, Позивачем доведено.

Крім того, зі змісту даної інформації вбачається, що вона у відповідній оскаржуваній частині стосується ОСОБА_6.

Стосовно доводів представників Позивача щодо недостовірності, тобто невідповідності дійсності, поширеної ОСОБА_4 інформації, Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до абзаців пятого-шостого пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Так, предметом судового розгляду в даній справі є, зокрема, позовні вимоги про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію Позивача, поширену ОСОБА_4 інформацію стосовно обставин придбання ТОВ «Надія», директором якої є Позивач, земельної ділянки за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 40.

Як встановлено Судом, ОСОБА_6 у відповідний період часу був депутатом Івано-Франківської міської ради, з 16 травня 2006 року входив до складу постійної комісії з питань будівництва, архітектури, земельних відносин, охорони навколишнього середовища та сприяння розвитку сіл, а також у вказаний період очолював дану комісію (а.с. 25), указом Президента України ОСОБА_6 присвоєно звання «заслужений працівник сфери послуг України» (а.с.77), нагороджений відзнакою Президента України орденом «За заслуги» ІІІ ступеня (а.с.78), орденом «За заслуги» ІІ ступеня (а.с.79) та орденом «За заслуги» І ступеня (а.с.80). Як зазначила в судовому засіданні представник Позивача, ОСОБА_6 є бізнесменом, засновником та директором одного із найкращих на теренах Прикарпаття готельно-ресторанного комплексу «Надія», меценатом та благодійником.

Таким чином, в розумінні чинного законодавства України та, зокрема, практики Європейського суду з прав людини, на теренах Прикарпаття Позивач ОСОБА_6 є публічною особою.

Згідно з пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_10 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_11 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні «Лінгенс проти Австрії», «межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Безсумнівно, пункт 2 статті 10 дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв'язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань(Lingens v. Austria, від 8 July 1986, ОСОБА_5 A, №. 103, с. 26, § 42).»

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в статті 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Публічний діяч має право на захист свого приватного життя, але межа захисту його репутації повинна бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення публічних питань. Публічні діячі неминуче стають відкритими для прискіпливого висвітлення своїх слів та вчинків і мають усвідомлювати це. При цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з публічних питань, так само, як із питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, але й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Лінгенс проти Австралії» та «Українська Прес-Група проти України»).

Відповідно до положення абзацу 6 пункту 3 рішення Конституційного Суду України у справах про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003 проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб, межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян.

Як вже було зазначено, статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Із змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Аналіз відповідного національного законодавства та статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики її застосування ЄСПЛ, свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Як встановлено Судом, ОСОБА_4 є журналістом (посвідчення №111 від 01.02.2016 р., видане Національною спілкою журналістів), головним редактором газети Голос Народу (а.с. 54), засновником громадської організації «Голос», яка в свою чергу є засновником друкованого засобі масової інформації «Голос народу Івано-Франківщини» (а.с.55).

Посилання представника Позивача на те, що Відповідач не є журналістом і оскаржувана інформація поширювалася ним не як журналістом, а як фізичною особою (з огляду на спосіб її поширення не в друкованому засобі масової інформації, а на персональній сторінці в соціальній мережі та в мережі YouTube) є необґрунтованими, оскільки чинне законодавство України не обмежує форми поширення журналістами інформації, і поширення журналістом інформації на своїй персональній сторінці в соціальній мережі або на відповідному публічному інтернет-порталі не виходить за межі поняття журналістської діяльності.

Щодо доводів про недостовірність поширеної Відповідачем інформації, Суд виходить із наступного.

По-перше, в рамках даної цивільної справи з метою обєктивного аналізу поширеної Відповідачем інформації стосовно Позивача Суд вважає за необхідне дослідити в сукупності та системно-логічному звязку інформацію, яка була поширена Відповідачем у відповідні періоди часу, а не окремі взяті з тексту вислови, які лягли в основу позовних вимог ОСОБА_6

Стосовно інформації на персональній сторінці ОСОБА_4 у соціальній мережі «Facebook» у «заяві про злочин», розміщеній 23 липня 2018 року (посилання:https://www.facebook.com/zahid.nadra/posts/60647?_xts_[0]=68.ARAKJD-SDcQ68hBupSo-6nMcXrie-LitGhLjA4mMmpHzNS3h97mj_jjnChFo0AUu7bZshS_fzgm8vI8fa3Kq0MZq9JKu pAiCfYcLXbHR1W1vHObUQObbJrfP2MESQwjv-KCQGkxkal&ap ;__tn__=C-R) наступного змісту: «... а готельєр і по сумісництву голова земельної комісії (на той час) пан ОСОБА_6 отримав у власність землю .... Про те, що земельна ділянка в м. Івано-Франківськ по вул. Незалежності, 40 (1,1 Га) в першу чергу була потрібна (для ймовірної наживи) тодішньому голові земельної комісії, члену політ сили БЮТ пану ОСОБА_6...».

В контексті зазначеного, Суд зауважує, що 23 липня 2018 року ОСОБА_4 на своїй персональній сторінці у соціальній мережі «Facebook» поширив наступну інформацію: «Як і обіцяв, сьогодні звернувся із заявою про злочин до Генерального прокурора України. Приводом для цього були результати журналістського розслідування з приводу приватизації готельєром ОСОБА_6 1,1 Га землі в самому центрі міста Івано-Франківська. Оборудка придбання ділянки є дійсно дуже сумнівною…», а також розмістив на даній персональній сторінці електронну версію поданої до Генерального прокурора України та прокурора Івано-Франківської області заяви про злочин, в якій, зокрема, зазначив наступне:«... а готельєр і по сумісництву голова земельної комісії (на той час) пан ОСОБА_6 отримав у власність землю .... Про те, що земельна ділянка в м. Івано-Франківськ по вул. Незалежності, 40 (1,1 Га) в першу чергу була потрібна (для ймовірної наживи) тодішньому голові земельної комісії, члену політ сили БЮТ пану ОСОБА_6...».

Як зазначено в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Таким чином, поширюючи зазначену інформацію, викладену в заяві про злочин, яку направлено до правоохоронних органів, ОСОБА_4 таким чином реалізовував надане йому конституційним законом право на звернення до правоохоронного органу щодо здійснення перевірки відповідного факту (у спірних правовідносинах законності дій щодо приватизації земельної ділянки), і сама по собі та обставина, що викладені у даній заяві про злочин факти не знайшли свого підтвердження за результатами такої перевірки в розумінні чинного законодавства не може бути підставою для задоволення позовних вимог про визнання такої інформації недостовірною.

Стосовно інформації, висловленої у відео-сюжеті під назвою: «Поговоримо про наболіле» - чому громада Івано-Франківська втрачає землю?», розміщеному на веб-сайті YouTube 11 липня 2018 року (посилання: https://www.youtube.com/watch?v=nFI0uH4_8_8) наступного змісту: «... В момент придбання земельної ділянки ТзОВ «Фірма «Надія», її власник ОСОБА_6 очолював земельну комісію Івано-Франківської міської ради...», а також у дописі, розміщеному на персональній сторінці ОСОБА_4 у соціальній мережі «Facebook», розміщеному 18 липня 2018 року (посилання на допис: https://www.facebook.com/zahid.nadra/posts/44061?_xts_[0]=68.ARBrP_v6F3cyR5xKe6xaqac73rZWLq2HxOqLMzdmBZ0E_RhMpo0OWytC3mBD8Zo4AIXF51SjVuXVnch8b7BUx8pPZz1aLw0TL3gFbtjd6rivLMvoJzLJ7baVpZcW9tAcYL0E5_AS1U&a

комісією міськради, доречі, від самої «турботливі політсили» БЮТ...».

Як випливає зі змісту позовних вимог та пояснень представника Позивача в судових засіданнях, недостовірність вказаної інформації ОСОБА_6 повязує з тим, що у вказаний період часу станом на день приватизації земельної ділянки, він не був очільником земельної комісії міськради, оскільки став ним пізніше в часі.

Так, Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №302074 було видано ТОВ «Надія» 07 квітня 2006 року (а.с.23).

Згідно Додатку до Рішення Івано-Франківської міської ради від 16.05.2006 року №85/07-2 «Про утворення комісій міської ради» (а.с.24-25) ОСОБА_6 ввійшов до складу Постійної комісії з питань будівництва, архітектури, земельних відносин, охорони навколишнього середовища та сприяння розвитку сіл та очолив вказану комісію з травня 2006 року.

Таким чином, на момент видачі державного акту на землю ОСОБА_6 не був очільником земельної комісії міськради.

Поряд з цим, Суд повторно наголошує на тому, що з метою обєктивного аналізу поширену Відповідачем інформацію слід оцінювати та аналізувати у сукупному її поданні, а не виокремлювати з тексту окремі фрази, які, за висновком Позивача, є недостовірними.

Іншими словами, розглядаючи позовні вимоги про недостовірність відповідної інформації, Суд не може надавати оцінку недостовірності окремих слів, а повинен перевірити весь поданий обсяг інформації на предмет достовірності, оскільки особа, яка отримала (прочитала) відповідну інформацію, сприймає її в сукупності.

Так, поширена ОСОБА_4 інформація фактично стосувалася питання законності приватизації ТОВ «Надія» земельної ділянки площею 1,0970 га за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 40.

У відео-сюжеті, розміщеному на веб-сайті YouTube 11 липня 2018 року, а також на своїй персональній сторінці у соціальній мережі «Facebook» 18 липня 2018 року ОСОБА_4 покликався на те, що з приводу вказаного факту проводилось журналістське розслідування, і дійсно покликався на статус директора ТОВ «Надія» (Позивача) як на очільника земельної комісії.

Разом з тим, Суд зауважує на те, що ОСОБА_6 з травня 2006 року дійсно очолював Постійну комісію з питань будівництва, архітектури, земельних відносин, охорони навколишнього середовища та сприяння розвитку сіл, а тому вказана обставина не може вважатися недостовірною.

Стосовно того, що саме на момент придбання земельної ділянки ОСОБА_6 не був головою земельної комісії, Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що, як публічна особа, яка повинна бути готовою до більш широкої критики від громадськості, а іноді навіть і до окремих журналістських провокацій, а також враховуючи відповідний публічний резонанс, який виник внаслідок приватизації земельної ділянки в центрі міста Івано-Франківська, ОСОБА_6 мав право скористатися наданим йому частиною 1 статті 277 Цивільного кодексу України правом на відповідь з метою усунення будь-яких сумнівів у законності його дій.

Крім того, на думку Суду, питання щодо приватизації земельної ділянки в центрі міста Івано-Франківська має відповідний публічний інтерес, а тому громада (жителі) міста мають право на отримання такої інформації, зокрема, інформації щодо законності приватизації. При цьому праву громади на отримання відповідної інформації кореспондує і право, зокрема, журналістів, одержувати, перевіряти та розповсюджувати таку інформацію.

При цьому, Суд зауважує, що поширена інформація стосувалася не приватного життя ОСОБА_6 чи його особистісних характеристик, а стосувалася його статусу як публічного діяча (обіймання відповідної посади у певний період часу).

В той же час, Суд звертає увагу на те, що поширена ОСОБА_4 інформація у відео-сюжеті, розміщеному на веб-сайті YouTube 11 липня 2018 року, а також у дописі, розміщеному на персональній сторінці ОСОБА_4 у соціальній мережі «Facebook», розміщеному 18 липня 2018 року, у тій частині, в якій вона оскаржується Позивачем, є фактичним твердженням, але вказані фактичні твердження не є такими, що порушують честь, гідність та ділову репутацію Позивача, оскільки вони не містять неправдивої інформації, оскільки той факт, що у відповідний період часу ОСОБА_6 був головою земельної комісії міськради підтверджується матеріалами справи, а відповідні розбіжності у часовому проміжку такого могли бути усунені шляхом реалізації Позивачем передбаченого статтею 277 Цивільного кодексу України права на відповідь.

Таким чином, враховуючи в сукупності ту обставину, що приблизно через місяць часу після отримання ТОВ «Надія» державного акту на право власності на земельну ділянку директор даного товариства дійсно очолив земельну комісію міськради (і вказана обставина підтверджується належними доказами), Суд приходить до висновку про те, що поширена ОСОБА_4 інформація не є такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію Позивача, як публічної особи, яка, окрім іншого, повинна бути готова до перебільшень і провокацій.

Вказана позиція підтверджується також і правовими висновками Верховного Суду.

Зокрема, в цивільній справі № 344/10697/15-ц (провадження № 61-4652св18) в Постанові від 19 вересня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов'язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов'язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об'єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року)».

В іншій Постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 569/9887/15-ц (провадження № 61-16266св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив наступне: «Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що оспорюваний лист-звернення містить як фактичні твердження, так і оціночні судження. При цьому фактичні твердження не є такими, що порушують честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки вони не містять неправдивої інформації, що підтверджується встановленими судами обставинами справи.

Крім того, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, врахувавши зміст поширеної відповідачем інформації щодо позивача в її системному зв'язку з фактичними обставинами справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Суди правильно встановили, що зазначена відповідачем у заявах інформація не є такою, що порушує немайнові права позивача і за своїм змістом не є такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, що підлягає судовому захисту відповідно до приписів статті 277 ЦК України».

За таких обставин, враховуючи вищевикладене в сукупності, а також положення пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Суд дійшов висновку про те, що інформація, поширено ОСОБА_4 не підлягає визнанню недостовірною, так як вказана інформація стосується ОСОБА_6, як публічної особи, характеризує його не в контексті його приватного життя, а стосується професійної діяльності, а критика публічної особи є значно ширшою, і Позивач, як публічна особа, відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості, повинен бути готовим до неї, оскільки межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою.

Відтак, враховуючи зазначене, Суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про визнання відповідної інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права Позивача, а тому не вбачає підстав для задоволення даної позовної вимоги.

Позовні вимоги про зобовязання Відповідача видалити з мережі Інтернет інформацію, зобовязання Відповідача спростувати інформацію, а також про відшкодування моральної шкоди, як похідні позовні вимоги, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 32, 68 Конституції України, ст. 277 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273, 280-282, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13 грудня 2018 року.

Суддя Домбровська Г.В.