Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 761/37035/14-ц

провадження № 61-3283зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Служба безпеки України,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_3 до Служби безпеки України про стягнення коштів, за заявою Служби безпеки України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що його звільнено з військової служби в органах Служби безпеки України та встановлена третя група інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з виконанням службових обов'язків. Вказував, що при звільненні відповідачем виплачено йому одноразову грошову допомогу у розмірі 137 424 грн, проте ця сума є меншою, ніж та, яку він повинен отримати згідно з вимогами статті 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зазначав, що відповідно до постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 02 листопада 2014 року адміністративний позов ОСОБА_3 до Служби безпеки України про визнання дій неправомірними, стягнення коштів було задоволено частково та зобов'язано відповідача перерахувати і виплатити йому одноразову грошову допомогу у розмірі 48-місячного грошового забезпечення. Незважаючи на наявність вказаного судового рішення, відповідач виконав його вимоги лише 06 березня 2015 року, перерахувавши на його рахунок недоплачену суму одноразової грошової компенсації.

Відтак, на думку позивача, у зв'язку з невиконанням з грудня 2014 року по березень 2015 року відповідачем рішення суду, згідно з яким у останнього виникло право на стягнення з відповідача грошових коштів, а у відповідача виник кореспондуючий обов'язок вказані кошти сплатити, позивач зазнав матеріальних збитків, враховуючи інфляцію національної валюти України.

З урахуванням уточнень до позову, просив стягнути з відповідача на свою користь 31 148,75 грн інфляційних втрат та 3 % річних у сумі 2 057 грн 45 коп. за період з 01 грудня 2014 року по 05 березня 2015 року у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні нарахування в розмірі 31 092,81 грн, а також 3 % річних в сумі 2 057,45 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року касаційну скаргу Служби безпеки України відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року залишено без змін.

У серпні 2016 року Служба безпеки України звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року з передбачених пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання заяви) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статті 625 ЦК України.

На підтвердження зазначених підстав заявником надано ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року та 29 червня 2016 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 26 вересня 2016 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано справу із Шевченківського районного суду м. Києва.

Ухвалою Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року справу за позовом призначено до розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

03 січня 2018 року вказану заяву передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У поданій до Верховного Суду України заяві Служба безпеки України просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами встановлено, що постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року, яка набрала законної сили, позов ОСОБА_3 до Служби безпеки України задоволено частково. Зобов'язано відповідача на користь позивача виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 48-місячного грошового забезпечення.

Згідно з платіжним дорученням від 05 березня 2015 року № 1064 (яке виконано 06 березня 2015 року), на вимогу державного виконавця від 18 лютого 2015 року № 318/1 ОСОБА_3 перераховано на його картковий рахунок 263 498,40 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року у відповідача виник обов'язок зі сплати ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги у розмірі 48-місячного грошового забезпечення (263 498,40 грн). Вказане судове рішення виконано відповідачем 06 березня 2015 року.

Відповідно до сатин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суд від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц.

Отже, задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про стягнення з Служби безпеки України штрафних санкцій, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної та касаційної інстанцій, обґрунтовано виходив з положень статті 625 ЦК України та обов'язку боржника сплатити кредитору інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, судами попередніх інстанцій правильно застосовано положення статті 625 ЦК України до спірних правовідносин.

Судове рішення, яке заявник просить переглянути, є обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального права, а обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, тому відповідно до статті 3605 ЦПК України в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись підпунктом 1 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, пунктом 1 частини першої статті 355 та статтями 355, 3603, 3605 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви Служби безпеки України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Служби безпеки України про стягнення коштів відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило