№201/2899/17
провадження 2/201/302/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Якуніною К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними та скасування рішень приватного нотаріуса, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 23 лютого 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідачів приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та АТ комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними та скасування рішень приватного нотаріуса, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 березня 2007 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованому в реєстрі за № 664 за ОСОБА_1 24 липня 2007 року було зареєстровано право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Полкова, буд. 3-б. Також на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 березня 2007 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованому в реєстрі за № 669 ОСОБА_1 належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 0.0381 га, розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Полкова, буд. 3-б.

23 березня 2007 року між ЗАТ комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позичальникові кредитні кошти: шляхом надання готівкою через касу на строк з 23 березня 2007 року по 23 березня 2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 360 000 доларів США на наступні цілі: купівля нерухомості, а також у розмірі 81 000 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3.,2.2.7 даного Договору. Щомісяця в період сплати позичальник повинен був надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 4246.71 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (копія кредитного договору надається). У якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 23 березня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки квартири, відповідно до якого в іпотеку було передано вказане нерухоме майно: 2-поверховий житловий будинок № З-б за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова. Цільовим призначення предмету іпотеки була жила нерухомість та майнові права на земельну ділянку площею 0.0381 га, що належать Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 23 березня 2007 року. Сторони договору визначили, що вартість предмета іпотеки складає 2 272 500 грн.. З інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 дізналась про те, що власником житлового будинку загальною площею 224 кв. м., житловою площею 111.6 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Полкова, буд. З-б стало Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», код. на підставі договору іпотеки, серія та номер: 673, виданий 23 березня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4. Вказану реєстрацію дію здійснював приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32658899 від 01 грудня 2016 року, 10:56:48, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 101. Крім того, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо про те, що ПАТ комерційний банк «Приватбанк», також стало власником земельної ділянки площею 0.0381 га, кадастровий номер :03:202:0027, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Полкова, З-б на підставі договору іпотеки, серія та номер: 673, виданий 23 березня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4. Вказану реєстрацію дію здійснював приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32731187 від 05 грудня 2016 року, 16:27:45, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 101, номер запису про власності: 17825499.

Позивач і його представник вважають, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32731187 від 05 грудня 2016 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32658899 від 01 грудня 2016 року були прийняті відповідачем без достатніх правових підстав, з допущенням порушень вимог чинного законодавства, а тому такі рішення підлягають скасуванню: не було оцінки майна, належного письмового повідомлення, суми боргу, були і є інші спори в судах стосовно цього боргу і майна, є виконавче провадження та інш.. Звертаючись з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, ПАТ КБ «Приватбанк» перевищив свої права, надані договором іпотеки від 23 березня 2007 року та законом, порушив норми статті 33 Закону України «Про іпотеки» та договору іпотеки з метою реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки, щодо якого триває процедура з примусового виконання виконавчого напису та триває судовий розгляд справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зараз банк вважає, що в позивача є заборгованість по цьому кредитному договору. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим банком не має. На його звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання кредитного договору, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по переоформленню майна на себе неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просив суд захистити його права: визнати незаконними та скасувати вказані рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень стосовно будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Полкова, земельна ділянка 3 б, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги не визнав, підтримав заперечення проти позову, вказавши, що укладали з позивачем вказаний кредитний договір та договір іпотеки, оформлено все було вірно і видано кредитні кошти позивачу, останній користувався цими коштами, має заборгованість по сплаті кредиту та відсоткам; договір кредиту, анкету, заяву на видачу коштів позивач добровільно особисто підписав. Всі істотні умови договору вони виконали, письмове розяснення цього позивачу було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску на позивача при укладанні договору не було, ніхто в оману його не вводив. Крім того, на думку відповідача, позивач використав кредитні кошти і фактично не бажає платити заборгованість. Повідомлення позивачу було письмовим, оцінка майна проведена. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідач приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; вказаним з урахуванням матеріалів справи, на думку суду, позовні вимоги не визнав і фактично просив слухати справу за наявними матеріалами справи без його участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 березня 2007 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованому в реєстрі за № 664 за ОСОБА_1 24 липня 2007 року було зареєстровано право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Полкова, буд. 3-б. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 березня 2007 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованому в реєстрі за № 669 ОСОБА_1 належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 0.0381 га, розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Полкова, буд. 3-б.

23 березня 2007 року між ЗАТ комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ комерційний банк «Приватбанк», а зараз АТ КБ Приватбанк, та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNUVGК00000012, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позичальникові кредитні кошти: шляхом надання готівкою через касу на строк з 23 березня 2007 року по 23 березня 2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 360 000 доларів США на наступні цілі: купівля нерухомості, а також у розмірі 81 000 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3.,2.2.7 даного Договору. Щомісяця в період сплати позичальник повинен був надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 4246.71 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (копія кредитного договору надається). У якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 23 березня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки квартири № DNUVGК00000012, відповідно до якого в іпотеку було передано вказане нерухоме майно: 2-поверховий житловий будинок № З-б за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова. Цільовим призначення предмету іпотеки була жила нерухомість та майнові права на земельну ділянку площею 0.0381 га, що належать Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 23 березня 2007 року. Сторони договору визначили, що вартість предмета іпотеки складає 2 272 500 грн.. З інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 дізналась про те, що власником житлового будинку загальною площею 224 кв. м., житловою площею 111.6 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Полкова, буд. З-б стало ПАТ комерційний банк «Приватбанк», код. на підставі договору іпотеки, серія та номер: 673, виданий 23 березня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4. Вказану реєстрацію дію здійснював приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32658899 від 01 грудня 2016 року, 10:56:48, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 101. Крім того, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо про те, що ПАТ комерційний банк «Приватбанк», також стало власником земельної ділянки площею 0.0381 га, кадастровий номер :03:202:0027, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Полкова, З-б на підставі договору іпотеки, серія та номер: 673, виданий 23 березня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4. Вказану реєстрацію дію здійснював приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32731187 від 05 грудня 2016 року, 16:27:45, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 101, номер запису про власності: 17825499.

Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач і його представник вважають, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32731187 від 05 грудня 2016 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32658899 від 01 грудня 2016 року були прийняті відповідачем без достатніх правових підстав, з допущенням порушень вимог чинного законодавства, а тому такі рішення підлягають скасуванню: не було оцінки майна, належного письмового повідомлення, суми боргу, були і є інші спори в судах стосовно цього боргу і майна, є виконавче провадження та інш.. Звертаючись з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, ПАТ КБ «Приватбанк» перевищив свої права, надані договором іпотеки від 23 березня 2007 року та законом, порушив норми статті 33 Закону України «Про іпотеки» та договору іпотеки з метою реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки, щодо якого триває процедура з примусового виконання виконавчого напису та триває судовий розгляд справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зараз банк вважає, що в позивача є заборгованість по цьому кредитному договору. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим банком не має. На його звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання кредитного договору, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по переоформленню майна на себе неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні кредитного договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно положень даної статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положення ст. 638 ЦК України визначають, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З обставин справи, викладених у позовній заяві ОСОБА_1 та відповідно до наявних матеріалів та доказів на підставі договору купівлі-продажу від 23 березня 2007 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованому в реєстрі за № 664 за ОСОБА_1 24 липня 2007 року було зареєстровано право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Полкова, буд. 36. Також на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 березня 2007 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованому в реєстрі за № 669 ОСОБА_1 належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0381 га, розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Шлкова, буд. 36. 23 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (а зараз АТ КБ Приватбанк), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNUVGК00000012, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позичальникові кредитні кошти: шляхом надання готівкою через касу на строк з 23 березня 2007 року по 23 березня 2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 360 000 доларів США на наступні цілі: купівля нерухомості, а також у розмірі 81 000 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3.,2.2.7 даного Договору. Щомісяця в період сплати позичальник повинен був надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 4246.71 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

У якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 23 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (зараз АТ КБ Приватбанк), та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки квартири № DNUVGК00000012, відповідно до якого в іпотеку було передано вказане нерухоме майно: 2-поверховий житловий будинок № З-б за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова. Цільовим призначення предмету іпотеки була жила нерухомість та майнові права на земельну ділянку площею 0&a м;0381 га, що належать Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 23 березня 2007 року. Сторони договору визначили, що вартість предмета іпотеки складає 2 272 500 грн.. З інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 дізналась про те, що власником житлового будинку загальною площею 224 кв. м., житловою площею 111.6 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Полкова, буд. З-б стало ПАТ комерційний банк «Приватбанк», код. на підставі договору іпотеки, серія та номер: 673, виданий 23.03.2007, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4. Вказану реєстрацію дію здійснював приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32658899 від 01 грудня 2016 року, 10:56:48, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 101.

Крім того, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо про те, що ПАТ комерційний банк «Приватбанк», також стало власником земельної ділянки площею 0.0381 га, кадастровий номер :03:202:0027, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Полкова, З-б на підставі договору іпотеки, серія та номер: 673, виданий 23.03.2007, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4. Вказану реєстрацію дію здійснював приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32731187 від 05 грудня 2016 року, 16:27:45, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 101, номер запису про власності: 17825499.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32731187 від 05 грудня 2016 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32658899 від 01 грудня 2016 року були прийняті відповідачем без достатніх правових підстав, з допущенням порушень вимог чинного законодавства, а тому такі рішення підлягають скасуванню.

Як визначено, у пункті 22 договору іпотеки від 23 березня 2007 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 16.7.1, 16.7.2, 16.9. цього договору, відповідно до Розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50% від його вартості згідно п. 11 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною, вище зазначеної в цьому пункті. Згідно пункту 27 вказаного договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити Іпотекодавця; або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, взначених на власний розсуд Іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця, у т. ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

На початку 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі договору іпотеки від 23 березня 2007 року обрало спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, звернувшись до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення на предмет іпотеки. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2014 року було відкрито провадження по цивільній справі № 201/2860/14-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки. До теперішнього часу вказана цивільна справа № 201/2860/14-ц не розглянута, по суті рішення винесено не було. 12 жовтня 2016 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська була постановлена ухвала про відновлення провадження у цивільній справі № 201/2860/14-ц, однак ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2016 року було зупинено провадження по цивільній справі № 201/2860/14-ц до набрання законної сили судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 201/13315/16-д за позовом ОСОБА_1 до ПАТ комерційний банк «Приватбанк», третя особа: відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Далі, не чекаючи рішення суду, ПАТ КБ «Приватбанк» звертається до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису за кредитним договором від 23 березня 2007 року, на забезпечення якого було укладено договір іпотеки від 23 березня 2007 року. 14 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 вчиняється виконавчий напис, згідно з яким запропоновано стягнути грошові кошти у сумі 3001669.25 гривень з ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса реєстрації: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова, буд. 3-Б, дата народження 16 квітня 1968 року, місце народження - Вірменія, місце роботи - Фізична особа-підприємець, який є боргом за кредитним договором від 23 березня 2007 року, укладеним між ним та ПАТ комерційний банк «Приватбанк». Запропоновано задовольнити вимоги ПАТ комерційний банк «Приватбанк» у розмірі: залишок заборгованості за кредитом 48707.73 доларів СІЛА, сума заборгованості за відсотками - 35 527.00 доларів США, комісія - 30 778.59 доларів США, що всього становить 115 013.32 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12 лютого 2016 року становить 2 999 969.25 грн., витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису - 1700 грн., всього в гривневому еквіваленті з урахуванням витрат, пов'язаних із вчиненням виконавчого напису - становить 3 001 669.25 грн., строк, за який проводиться стягнення - 8 років 10 місяців 12 днів, а саме з 23 березня 2007 року по 12 лютого 2016 року. Вказаний виконавчий напис було зареєстровано в реєстрі за № 1797.

На підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса 09 вересня 2016 року постановою головного державного виконавця Данилевської Т. М., відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження № 52189131 з виконання виконавчого напису № 1797, виданого 14 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Також, 09 вересня 2016 року головним державним виконавцем Данилевською Т.М., відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, при примусовому виконанні виконавчого напису нотаріуса у виконавчому провадженні № 52189131 була винесена постанова про арешт всього майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. У ході виконавчого провадження № жовтня 2016 року головним державним виконавцем Данилевською Т.М. вчиняється виконавча дія - звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 та накладається арешт на домоволодіння за адресою: м. Дніпро, вул. Полкова, буд. 3-б, що є предметом іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк».

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно міститься актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень, номер запису про обтяження: 17130122 (спеціальний розділ), дата та час державної реєстрації: 27 жовтня 2016 року 15:56:16, підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника, серія та номер: ВП 52189131, виданий 06 жовтня 2016 року, видавник: відділ примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ юстиції у Дніпропетровській області, головний державний виконавець Данилевська Т. М.

26 вересня 2016 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська відкривається провадження у цивільній справі № 201/13315/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», треті особи: відділ примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2016 року у цивільній справі № 201/13315/16-ц було зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 14 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 1797 про стягнення грошових коштів у сумі 3001669.25 гривень з ОСОБА_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса реєстрації: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова, буд. 3-Б, який є боргом за кредитним договором від 23 березня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ комерційний банк «Приватбанк» (), яке є правонаступником ЗАТ комерційний банк «Приватбанк», - до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі № 201/13315/16-ц. Таким чином, 10 жовтня 2016 року виконавче провадження № 52189131 було зупинене на підставі п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Рішенням суду вказаний виконавчий напис визнано не підлягаючим виконанню і це рішення апеляційний судом залишене без змін.

В кінці листопада та на початку грудня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» вирішує звернутися до нотаріуса та зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки. Однак, умовами договору іпотеки визначено, що іподекодержатель застосовує один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення своїх вимог. А тому, звертаючись з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, ПАТ КБ «Приватбанк» перевищив свої права, надані договором іпотеки від 23.03.2007 року та законом, порушив норми статті 33 Закону України «Про іпотеки» та договору іпотеки з метою реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки, щодо якого триває процедура з примусового виконання виконавчого напису та триває судовий розгляд справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На стадії примусового виконання виконавчого напису нотаріуса неможливе здійснення позасудового врегулювання спору, крім того слід також враховувати й наявність цивільної справи про звернення стягнення на предмет іпотеки, розгляд якої не завершився, а отже, проведена спірна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «Приватбанк» може стати наслідком подвійного стягнення суми коштів з позивача у цій справі та боржника за виконавчим провадженням.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Згідно статті 5 Закону України «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Відповідно до ч. І ст.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якпщ він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 статті 37 зазначеного Закону передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

В договорі іпотеки сторони виклали застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Разом з тим, лише сама наявність вказаного розділу в договорі не є підставою для безумовного звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказане застереження визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким у даному випадку є укладення окремого договору.

Згідно статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленоїстаттею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 2 272 500 грн.

Відповідачем при прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі, договору іпотеки не було враховано, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Отже, на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності відповідач не звернув увагу на відсутність оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент набуття іпотекодержателем предмету іпотеки у власність за вартістю, визначеною таким суб'єктом оціночної діяльності відповідно до вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку».

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Статтею 3 цього Закону передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та. (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

В даному випадку житловий будинок за адресою: м. Дніпро, вул. Полкова, 3-б підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника ОСОБА_1, а загальна площа не перевищує 250 кв. метрів і складає 224 кв. м.

Враховуючи, що протягом дії вказаного Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм, у відповідача не було підстав проводити державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно (будинок).

Згідно приписів ч. І ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Серед засад державної реєстрації прав відповідно до ч. 1 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зокрема є гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. З ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяженьи державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Наведене узгоджується з приписам статті 46-1 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої нотаріус здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно виключно у випадках, коли він одночасно з цим вчиняє нотаріальні дії з цим нерухомим майном.

Таким чином, законодавством не передбачено можливості проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна нотаріусом без вчинення ним нотаріальної дії, пов'язаної із переходом таких прав на об'єкт нерухомості. Повноваження нотаріусів на виконання реєстраційних дій у Державному реєстрі прав пов'язуються законодавцем із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном. Згідно з ч. І ст. 1 Закону «По нотаріат» нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

А отже, дії нотаріуса щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог, іпотеко держателя були протиправними у зв'язку з відсутністю у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом (ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

У відповідності до частини першої статті 18 Закону №1952-УІ державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року.

Відповідно до пункту 61 Порядку №1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотеко держателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) докукент, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації; рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набутгя, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Постановою державного виконавця від 06 жовтня 2016 року у ВП № 52189131 було накладено арешт на домоволодіння за адресою: м. Дніпро, вул. Полкова, буд. 36.

Тобто станом на час прийняття рішення про державну реєстрацію та внесення відповідного запису до реєстру обтяження було чинним.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що наявність в Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2014 року (справа №21-357а14).

Процедура ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно визначається «Порядком ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141. Так, пунктом 15 Порядку визначено, що після здійснення пошуку у Державному реєстрі прав відомостей державний реєстратор розглядає заяву (запит) та оформляє відповідне рішення, якому присвоюється індексний номер, фіксується дата та час його формування. Згідно пункту 16 Порядку на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор відкриває розділ Державного реєстру прав та вносить записи до Державного реєстру прав. У випадках, установлених законодавством, державний реєстратор на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вносить записи до спеціального розділу Державного реєстру прав.

Відповідно пункту 17 Порядку розділ Державного реєстру прав відкривається державним реєстратором на кожний окремий об'єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше. На підставі пункту 29 Порядку у випадках, передбачених законодавством, державний реєстратор вносить до записів Державного реєстру прав відомості про перенесення записів про нерухоме майно, про право власності та суб'єкта цього права, про інші речові права та суб'єкта цих прав, про обтяження прав на нерухоме майно та суб'єкта цих прав із розділів, які закриваються, або спеціального розділу Державного реєстру прав, інформаційних систем, у яких до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства здійснювалася державна реєстрація прав.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом ма" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідного ч. 1 ст. 36 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо під час проведення державної реєстрації прав у державного реєстратора виникає сумнів щодо справжності поданих документів, такий державний реєстратор зобов'язаний повідомити про це правоохоронні органи.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв'язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов'язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні Документи не були подані заявником. 4) під час проведення реєстраційних дій обов'язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом; 7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує реєстраційні справи у паперовій формі; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Тобто до кола повноважень державного реєстратора входить дослідження документів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, визначення факту виникнення в заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження, а також встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно. Крім того, саме зазначені положення Закону встановлюють межі дослідження наведених юридичних фактів. Цими межами і є подані документи та права, які з них виникають. З точки зору юридичних фактів встановленню підлягають наступні обставини: а) чи відповідає поведінка особи на момент вчинення правочину тим правовим моделям, які в подальшому є необхідними для державної реєстрації прав, що виникли внаслідок цього правочину? б) чи виникло в особи право, яке підлягає державній реєстрації? в) чи належним чином зафіксовані юридичні факти в документах, які подаються для проведення реєстрації? г) чи достатньо їх для проведення реєстрації тощо. Іншими словами, державний реєстратор повинен встановити ті юридичні факти, які виникають безпосередньо з поданих документів, а не ті, які були необхідними для їх видачі. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно ст. 317, 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії які не суперечать закону.

Відповідно до вимог ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України головним обов'язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини, за свою діяльність держава відповідає перед людиною. Забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту З мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року N 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Враховуючи правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року (№21-41а16) у справі за позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій, скасування запису, в якій колегія суддів судової палати в адміністративних справах, судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Тобто в такого роду спорах позивачем фактично оскаржується правомірність набуття третіми особами права власності на нерухоме майно, яке на думку позивача належить йому на праві власності, а не фактичні адміністративно - управлінські функції державного реєстратора, який приймає рішення і проводить державну реєстрацію, а отже такий спір не має ознак адміністративного та підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

У постанові від 17 лютого 2015 року по справі №21-551а14 Верховний Суду України висловив правову позицію, яка полягає у тому, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки особи та такі права підтверджуються чи оформленні відповідним правовстановлюючим документом, подальше оспорювання іншою особою правомірності набуття фактичною чи юридичною особою права має вирішуватись у порядку цивільної юрисдикції/ оскільки виникає спір про цивільне право.

Такого ж висновку Верховний Суд України дійшов у постановах від 24 лютого 2015 (справа №21-34а15), від 16 грудня 2014 року (справа №21-544а14) від 09 грудня 2014 року (справа №21-308а14), від 11 листопада 2014 року (справа №21-493аі4). Вказана правова позиція також підтверджена ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.03.2016 по справі К/800/44608/15. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором.

Згідно зі ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідачів і їх представників стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32731187 від 05 грудня 2016 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 101 на земельну ділянку площею 0.0381 га, кадастровий номер: :03:202:0027, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Полкова, земельна ділянка 3 б, номер запису про право власності: 17825499 за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», на підставі договору іпотеки, серія та номер: 673, виданий 23 березня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32658899 від 01 грудня 2016 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 101 на житловий будинок загальною площею 224 кв. м., житловою площею 111.6 кв. м., що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Полкова, будинок З-б, номер запису про право власності: 17747437 за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», на підставі договору іпотеки, серія та номер: 673, виданий 23 березня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги, стосовно яких у сторін є цей спір, в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 60, 22, 203, 607, 627, 629, 632, 651, 1051, 1054, 1057-1 ЦК України, ст. 4, 47, 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 6, 7, 55, 56 Закону України «Про Національний банк України», ст. 1, 2, 10, 11, 18, 24, 26, 27, 37 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 1, 5, 12, 33, 35, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», Законом України «Про мораторій, на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, п. 15, 16, 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року, ст. 1, 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32731187 від 05 грудня 2016 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 101 на земельну ділянку площею 0.0381 га, кадастровий номер: :03:202:0027, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Полкова, земельна ділянка 3 б, номер запису про право власності: 17825499 за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», на підставі договору іпотеки, серія та номер: 673, виданий 23 березня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32658899 від 01 грудня 2016 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 101 на житловий будинок загальною площею 224 кв. м., житловою площею 111.6 кв. м., що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Полкова, будинок З-б, номер запису про право власності: 17747437 за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», на підставі договору іпотеки, серія та номер: 673, виданий 23 березня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 21 грудня 2018 року.

Суддя