Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 276/1182/15-ц

провадження № 61-1777св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_6,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2017 року в складі судді Мельника М. Л. та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 05 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Борисюка Р. М., Григорусь Н. Й., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, за участю третьої особи - Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль», про стягнення заборгованості, який у подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що з 13 січня 1974 року до 07 вересня 2012 року вони з відповідачем перебували у шлюбі. На момент розірвання шлюбу спору щодо майна, яке підлягало б поділу між ними, не було.

За час шлюбу вона уклала кредитні договори та отримувала кошти на споживчі потреби, якими вони з відповідачем розпоряджались разом.

Про існування кредитних договорів, суму отриманих коштів, порядок та суми їх погашення відповідачу було відомо.

Так, між нею та ВАТ «Райффайзен банк Аваль» укладались такі договори: кредитний договір від 15 вересня 2005 року № Z14-2/006-4/39550, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала 15 000,00 дол. США для придбання товарів довгострокового користування за програмою «Кредити на придбання товарів довгострокового користування та ремонт власної оселі» зі строком повернення до 13 вересня 2012 року; кредитний договір від 10 січня 2008 року № 014/7201/82/127614, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала 149 000,00 грн на споживчі цілі зі строком повернення до 10 січня 2013 року. Кошти, отримані на споживчі потреби, вона з відповідачем витрачали разом, проте погашала заборгованість за кредитами вона особисто. Після розірвання шлюбу кредитну заборгованість вона погашала за власний рахунок.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на її користь 83 667,37 грн, сплачених за кредитними договорами, що використані в інтересах сім'ї, та понесені судові витрати.

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, за участю третьої особи - Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль», про стягнення коштів, який у подальшому уточнив.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що між ОСОБА_4 та ВАТ «Райффайзен банк Аваль» був укладений кредитний договір від 15 вересня 2005 № Z14-2/006-4/39550, за яким ОСОБА_4 отримала кошти в сумі 15 000,00 дол. США. Ці кошти не були витрачені в інтересах сім'ї. Також 10 січня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Райффайзен банк Аваль» був укладений договір № 014/7201/82/127614 про надання кредиту у розмірі 149 000,00 грн на споживчі цілі строком на 60 місяців. ОСОБА_4 отримала кредитні кошти, проте куди їх витратила йому не відомо.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_6 просив стягнути з ОСОБА_4 половину отриманих кредитних коштів - 245 125,00 грн, оскільки в інтересах сім'ї вони не використовувались, та понесені судові витрати.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2017 року у задоволенні позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 не довела факт використання отриманих нею кредитних коштів для задоволення потреб сім'ї, ремонту квартири, придбання товарів довгострокового користування, тому це не створює обов'язку для колишнього чоловіка на відшкодування їй частини коштів.

Відмова у задоволенні первісного позову, а також ненадання ОСОБА_6 доказів на обґрунтування своїх вимог щодо стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 суд першої інстанції вважав підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 05 грудня 2017 року рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2017 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 скасовано, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 83 667,37 грн коштів, сплачених за кредитними договорами від 15 вересня 2005 року № Z14-2/006-4/39550 та від 10 січня 2008 року № 014/7201/82/127614. У решті рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить ухвалені у справі рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_6

Касаційна скарга мотивована тим, що поза увагою судів залишилась та обставина, що ОСОБА_4, отримавши кредитні кошти в розмірі 490 250,00 грн, не витратила їх в інтересах сім'ї, отже, ці кошти є спільним майном подружжя та підлягають поділу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що сторони з 13 січня 1974 року до 07 вересня 2012 року перебували у шлюбі.

Відповідно до кредитного договору від 15 вересня 2005 року № Z14-2/006-4/39550, укладеного між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_4, остання отримала 15 000,00 дол. США для придбання товарів довгострокового користування за програмою «Кредити на придбання товарів довгострокового користування та ремонт власної оселі» зі строком повернення 13 вересня 2012 року. Кредит погашений позичальником у повному обсязі 21 березня 2013 року.

За кредитним договором від 10 січня 2008 року № 014/7201/82/127614, укладеним між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_4, остання отримала 149 000,00 грн на споживчі цілі зі строком повернення 10 січня 2013 року. ОСОБА_6 виступив поручителем за борговими зобов'язанням дружини за цим кредитним договором, що підтверджено договором поруки від 10 січня 2008 року № 014/7201/82/127614. Кредит погашений позичальником у повному обсязі 30 березня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не довела факт використання отриманих нею кредитних коштів для задоволення потреб сім'ї, ремонту квартири, придбання товарів довгострокового користування, тому це не створює обов'язку для колишнього чоловіка на відшкодування їй частини коштів.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції у цій частині та задовольняючи позов, зазначав наступне.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Суд установив, що кошти за укладеними за час шлюбу кредитними договорами ОСОБА_4 одержала для придбання товарів довгострокового користування за програмою «Кредити на придбання товарів довгострокового користування та ремонт власної оселі» та на споживчі цілі, отже, ці кошти є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Після розірвання 07 вересня 2012 року шлюбу ОСОБА_4 сплатила за кредитним договором № Z14-2/006-4/39550 2 238,33 дол. США та за кредитним договором № 014/7201/82/127614 - 110 676,04 грн.

Установивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_4, оскільки у подружжя, крім права спільної сумісної власності на грошові кошти, отримані за рахунок кредитних договорів, виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї щодо повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відмова у задоволенні первісного позову, а також ненадання ОСОБА_6 доказів на обґрунтування своїх вимог щодо стягнення грошових коштів з ОСОБА_4, на думку суду першої інстанції, є підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції в цій частині, оскільки будь-яких доказів на підтвердження того, що кредитні кошти були використані ОСОБА_4 не в інтересах сім'ї, ОСОБА_6 не надав.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на вимогах законодавства, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не впливають на правильність ухваленого ним рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року зупинено виконання рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2017 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 05 грудня 2017 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання (дію) рішення суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 05 грудня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання (дію) рішення Апеляційного суду Житомирської області від 05 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С.Ю. Мартєв

С.П. Штелик