Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 156/770/15-ц

провадження № 61-33087св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первинним позовом - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

представники позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач -1 за первинним позовом - ОСОБА_5,

відповідач-2 за первинним позовом - ОСОБА_6,

представник відповідача-2 за первинним позовом - ОСОБА_7,

відповідач-3 за первинним позовом - ОСОБА_8,

представник відповідача-3 за первинним позовом - ОСОБА_9,

позивачі за зустрічним позовом: ОСОБА_6, ОСОБА_8

представники позивачів за зустрічним позовом - ОСОБА_7, ОСОБА_9.

відповідач за зустрічним позовом - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

представники відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю. від 27 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 11 серпня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», і відповідачем ОСОБА_5 було укладено кредитний договір в сумі 12 000,00 доларів США із сплатою 14% річних строком до 10 серпня 2013 року включно. В цей же день, в забезпечення виконання вимог за кредитним договором, між позикодавцем - банком і ОСОБА_6 та ОСОБА_8 були укладені окремі договори поруки.

13 серпня 2010 року між банком та позичальником ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за якою було збільшено строк дії договору до 10 січня 2014 року та погоджено новий графік погашення кредиту.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов'язань, внаслідок чого станом на 21 травня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 7 342,69 доларів США, що еквівалентно 152 820 грн 93 коп., банк просив позов задовольнити та стягнути вказану заборгованість солідарно з відповідачів.

У вересні 2015 року ОСОБА_8 та ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічними позовами до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договорів поруки такими, що не підлягають виконанню.

Позивачі за зустрічними позовами посилалися на те, що 30 липня 2009 року між банком та позичальником ОСОБА_5 було проведено реструктуризацію заборгованості по кредитних платежах без погодження з ними, як з поручителями, внаслідок чого збільшився обсяг їх відповідальності перед банком, а тому вважали поруку припиненою.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 11 квітня 2017 року первинний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 7 342,69 доларів США, що еквівалентно 152 820 грн 93 коп. У позові банку до ОСОБА_8, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості відмовлено. Зустрічні позови ОСОБА_8, ОСОБА_6 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, визнано укладені між банком і ними договори поруки припиненими. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з боржника ОСОБА_5 суми заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання ним своїх зобов'язань за кредитним договором. Відмовляючи банку у задоволенні позову в частині стягнення кредитної заборгованості з поручителів та задовольняючи зустрічні позови поручителів, суд виходив з того, що порука припинилася у зв'язку із збільшенням суми кредиту, яка підлягала поверненню, та строку погашення кредиту без повідомлення поручителів.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 27 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 11 квітня 2017 року в частині відмови у позові ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення кредитної заборгованості з поручителів ОСОБА_6, ОСОБА_8 за первинним позовом та в частині задоволення зустрічних позовів ОСОБА_6, ОСОБА_8 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договорів припиненими, скасовано. Стягнуто з ОСОБА_6 солідарно з основним боржником ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість в розмірі 152 820 грн 93 коп. Стягнуто з ОСОБА_8 солідарно з основним боржником ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість в розмірі 152 820 грн 93 коп. У зустрічних позовах ОСОБА_6, ОСОБА_8 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване відсутністю підстав для визнання припиненими зобов'язань за договорами поруки, оскільки у зв'язку із збільшенням строку дії основного зобов'язання - кредитного договору, між банком та поручителями були підписані додаткові угоди і ними подано письмові заяви, у яких вони підтвердили свою згоду на зміну умов кредитного договору вже після реструктуризації боргу.

У липні 2017 року ОСОБА_6 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом не враховано укладення без відому та згоди поручителів додаткової угоди до кредитного договору № 2 від 28 квітня 2009 року, відповідно до якої відбулася реструктуризація кредиту, а саме переведення прострочених процентів та чергового платежу у збільшення розміру тілу кредиту. При цьому, збільшена сума кредиту та змінені графіки платежів із поручителями не узгоджувалися, а 13 серпня 2010 року погоджувався лише термін виконання сплати кредиту, без погодження його розміру. Таким чином у зв'язку із збільшенням суми кредиту у квітні 2009 року порука ОСОБА_6 припинилася, а погодження поручителем іншої додаткової угоди 13 серпня 2010 року, яка стосується збільшення строку погашення кредиту, здійснене після припинення поруки, не може відновлювати правовідносини поруки.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову банку про стягнення із ОСОБА_5 суми заборгованості за кредитним договором в апеляційному порядку не переглядалося та до суду касаційної інстанції не оскаржено і предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу до суду не подано.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд установив, що 11 серпня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 12 000,00 доларів США зі сплатою 14% річних строком до 10 серпня 2013 року.

В цей же дань між банком та ОСОБА_6 і ОСОБА_8 було укладено окремі договори поруки, відповідно до п. п. 1.2, 1.3 яких поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язанням боржника - ОСОБА_5, які виникають з умов кредитного договору № 014/1125/30024 від 11 серпня 2006 року, в повному обсязі цих зобов'язань.

28 квітня 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та боржником ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, за умовами якої (п. 1.3) з 30 липня 2009 року фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, у зв'язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику.

З доданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що внаслідок укладення додаткової угоди № 2 від 28 квітня 2009 року (реструктуризації) розмір зобов'язання позичальника було збільшено з 12 000 доларів США до 12 494 доларів США.

13 серпня 2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 1, за умовами якої змінено дату остаточного погашення кредиту з 10 серпня 2013 року на 10 січня 2024 року.

В цей же день між банком та поручителями ОСОБА_6, ОСОБА_8 підписані додаткові угоди № 1 до договорів поруки від 11 серпня 2006 року, якими доповнено пункт 1.2 договору та встановлено, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язаннях боржника - ОСОБА_5, які виникають з умов кредитного договору № 014/1125/30024 від 11 серпня 2006 року, в повному обсязі цих зобов'язань. Остаточний термін погашення кредиту - 10 січня 2024 року.

Таким чином, 13 серпня 2010 року поручителі надали згоду тільки на зміну умов кредитного договору щодо терміну остаточного погашення кредиту, а саме на 10 січня 2024 року.

Також судом установлено, що поручителі ОСОБА_6, ОСОБА_8 13 серпня 2010 року надали згоду на зміну умов кредитного договору відповідно до вищевказаної додаткової угоди № 1 та підтвердили, що їх зобов'язання як поручителів відповідно до договорів поруки від 11 серпня 2006 року зберігаються та забезпечують виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № 014/1125/30024 від 11 серпня 2006 року, із врахуванням внесених змін, що підтверджується підписаними ними заявами.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором та виникненням заборгованості, 22 квітня 2015 року банком надсилались відповідачам письмові вимоги про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, поручителі посилалися на те, що внаслідок укладення між банком та боржником додаткової угоди у квітні 2009 року (реструктуризації) відбулось збільшення основного зобов'язання (тіла кредиту) та збільшення зобов'язання по сплаті відсотків і, як наслідок, збільшення відповідальності поручителів, проте таке збільшення відбулося без згоди ОСОБА_8 та ОСОБА_6, як поручителів.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частиною другою цієї статті передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Тлумачення частини першої статті 559 ЦК України дозволяє стверджувати, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

При цьому для припинення поруки достатнім є встановлення таких змін в основному зобов'язанні. Тому подальше фактичне виконання зобов'язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов'язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення обсягу відповідальності).

Збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення строку повернення кредиту.

Аналогічний висновок висловлений і Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.

Згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов'язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни.

Таким чином, відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується.

З доданого позивачем розрахунку заборгованості суд першої інстанції встановив, що внаслідок укладення додаткової угоди № 2 від 28 квітня 2009 року (реструктуризації) розмір зобов'язання позичальника було збільшено з 12 000,00 доларів США до 12 494,00 доларів США, оскільки було капіталізовано 494,00 доларів США, а всього видано 12 494,00 доларів США. Також зазначено, що реструктуризація мала місце 30 липня 2009 року, внаслідок чого заборгованість з основного тіла кредиту була збільшена на 494,00 доларів США.

Разом з тим, банком не надано жодних доказів на підтвердження того, що поручителі були повідомлені про проведення реструктуризації (збільшення тілу кредиту) та надали згоду на її проведення.

Висновки суду апеляційної інстанції про те, що додатковим угодами від 13 серпня 2010 року поручителями підтверджено згоду на зміну умов кредитного договору саме щодо збільшення заборгованості, є помилковими, оскільки цими додатковими угодами між сторонами погоджено лише остаточний термін погашення кредиту.

Верховний Суд також не погоджується з висновками апеляційного суду про те, що умови збільшення обсягу відповідальності поручителів визначаються як за умовами укладених з ними договорів поруки (пункт 1.3 частини 1), так і за умовами кредитного договору, оскільки ці умови не уповноважують кредитора вносити зміни до основного зобов'язання, внаслідок яких збільшиться обсяг відповідальності поручителя, без попередньої згоди поручителя.

З огляду на викладене суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для справи, надав їм відповідну юридичну оцінку, а також правильно застосував до спірних правовідносин частину першу статті 559 ЦК України, а тому рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до поручителів та задоволення їх зустрічного позову є законним і обґрунтованим.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції в оскаржуваній частині не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 27 червня 2017 року скасувати, а рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 11 квітня 2017 року в частині вирішення первинного позову публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості та зустрічного позову ОСОБА_6, ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору поруки припиненим, залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило