Справа № 489/2629/15-ц
Номер провадження 2/489/626/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 року м. Миколаїв,

вул. Космонавтів,81/16 (81/17),

зал судових засідань №11

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання - Мазницька Н.Ю.,

за участю:

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2015 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, яким просили стягнути з останнього заборгованість у розмірі 28 436, 85 доларів США. Свої вимоги мотивували тим, що між ОСОБА_3 та Банком 20.04.2007 р. укладено Кредитний договір про надання кредиту на суму 7 880, 76 доларів США зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 1,00 % на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому, відповідно до умов договору відповідач зобов'язувався щомісяця в період сплати надавати Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією та іншими витратами згідно кредитного договору. У встановлений договором строк відповідач ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, в зв'язку з чим станом на 03.04.2015 р. утворилась заборгованість за кредитом.

03.04.2018 року позивачем зменшено позовні вимоги, відповідно до яких просить стягнути з відповідача 7 845,45 доларів США, що еквівалентно 205 236,97 грн.

Відповідач з позовом не погоджувався та вказував, що вимоги Банку є неправомірними через те, що:

-при укладанні договору порушено вимоги чинного законодавства про захист прав споживачів;

-банком неправомірно заявлено стягнення пені в доларовому еквіваленті;

-відповідач в рахунок погашення заборгованості по кредиту продав автомобіль, на придбання якого отримував цей кредит, однак Банк цих обставин не врахував;

-позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки відповідач перестав сплачувати кредит в травні 2008 року, а позивач звернувся із позовом лише в квітні 2015 року;

-розрахунок заборгованості є невірним та необгрунтованим, оскільки є односторонньою калькуляцією позивача та не може підтверджувати виконання відповідачем умов.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом визнання кредитного договору укладеного між сторонами недійсним, вказуючи, що Банком при укладанні Кредитного договору з відповідачем за первісним позовом було допущено ряд грубих порушень законодавства про захист прав споживачів, а саме:

-загальна вартість кредиту, визначена в договорі є значно більшою за реальну вартість кредиту, отриманого позивачем;

-відповідачем перед укладанням кредитного договору не було надано позивачу детального розпису кредиту, що виключає повну освідомлюваність позивача про його умови та ціну;

-відповідач не надав позивачу повної інформації щодо наданого кредиту перед укладанням договору між сторонами, що по суті є введенням в оману, а відповідно підставою недійсності правочину;

-при укладенні договору відповідачем застосовано нечесну підприємницьку практику, що призвело до обману позивача як споживача кредитних послуг;

-відповідачем встановлено плату за управління кредитом в розмірі 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом, яка є порушенням прав споживача та є неправомірною.

В судове засідання представник позивача за первісним позовом не з?явився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином. Від нього на адресу суду надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач за первісним позовом в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог через їх безпідставність та вважав, що вони не можуть бути задоволені, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, наданий ним розрахунок не відповідає дійсності, оскільки частину боргу відповідачем було погашено, а за частину боргу Банком було продано автомобіль, під заставу якого видавався кредит.

Дослідивши надані докази, встановивши фактичні обставини, суд при вирішені справи виходить з такого.

20.04.2007 р. між ОСОБА_3 та ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» було укладено Кредитний Договір № NKGDAU00220103, відповідно до якого відповідачу був наданий кредит.

Згідно умов Договору Банк надає Позичальнику кредит, строком з 20.04.2007 по 19.04.2014 р. включно, у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в розмірі 10 778,00 доларів США, на наступні цілі: придбання автомобіля 7 719, 00 доларів США, винагорода Банку 77,50 доларів США, платіж за договором особистого страхування на перший рік - 77,50 доларів США, а також в розмірі 6,76 доларів США на оплату за реєстрацію Предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахунку згідно та в розмірі 2 898, 00 доларів США на оплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених Договором, зі сплатою за користування Кредитом відсотків в розмірі 1,00 % щомісячно на суму залишку заборгованості по Кредиту, винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 14% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно Договору та винагорода за надання додаткового матеріалу згідно Договору. Період оплати Кредиту з «20» по «27» число кожного місяця.

Відповідно до умов Кредитного Договору за користування Кредитом в період з дати списання коштів з кредитного рахунку до дати погашення Кредиту Позичальник щомісячно в Період сплати сплачує відсотки в розмірі, вказаному Договором.

Також, згідно умов Кредитного Договору Позичальник зобов'язується сплатити за весь період користування Кредитом відсотки, винагороду Банку та неустойку, передбачену в Договорі.

В порушення умов, передбачених кредитним договором, у встановлений строк відповідач ОСОБА_3 грошові зобов'язання перед кредитодавцем не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість.

Згідно із положеннями статей 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, з дотриманням строку (терміну) його виконання, якщо такий встановлено зобов'язанням.

За Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2013 року з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за Кредитним договором NKGDAU00220103 від 20.04.2007 року в сумі 132 946 грн. 17 коп., що становить 16 632,36 доларів США, яка складається з 6 164,20 доларів США - заборгованість за кредитом, 5 114,63 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 463,26 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 4 890,27 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Відповідно до наданого позивачем Розрахунку заборгованості, станом на 03.04.2015 р., заборгованість відповідача ОСОБА_3, з урахуванням строку позовної давності та Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2013 року складає 7 845,45 доларів США, що еквівалентно 205 236 грн. 97 коп., а саме: 46,08 доларів США- заборгованість за кредитом, 1 664,13 доларів США- заборгованість за відсотками за користування кредитом, 110,30 доларів США- заборгованість по комісії за користування кредитом; 6 024,94 доларів США- заборгованість з пені.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач у розрахунку вказує наявність заборгованості за тілом кредиту, але за цією складовою було ухвалено рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 21.03.2013 року, яким захищено право позивача на дострокове стягнення заборгованості, у тому числі й за тілом кредиту, між іншими складовими, отже подвійне стягнення тіла кредитної заборгованості є недопустимим.

Також, жодною із сторін не заперечується той факт, що в 2014 році, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитом, Банком було продано автомобіль ЗАЗ Daewoo Т13110, та зараховано 3340,05 доларів США, проте позивач не навів обґрунтування щодо того, на погашення яких саме частин кредитної заборгованості та в яких розмірах спрямовані дані кошти (тіло заборгованості, відсотки за користування кредитом, пеня тощо).

Разом із тим, згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання, в обумовлений сторонами строк, позивач використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив 21.03.2013 року позовні вимоги ПАТ КБ«ПриватБанк».

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з дня закінчення дії договору, на день набрання судовим рішенням законної сили, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

З огляду на зазначене , звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 04.07.2018 року у цивільній справі № 310/11534/13-ц.

Щодо стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом суд виходить з такого.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Слід звернути увагу на те, що банк нарахував відповідачу комісію за користування кредитом, що є незаконним.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

Ураховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Згідно наданого відзиву відповідач просив застосувати строк позовної давності до зобов'язань, які виникли в нього перед Банком, мотивуючи це тим, що він здійснював останній платіж по кредиту в травні 2008 року, а Банк звернувся з даним позовом до суду лише в квітні 2015 року, то майже через 7 років з моменту, коли відповідач порушив його права.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред'явлення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно наданої позивачем виписки по рахунку ОСОБА_3 вбачається, що останній платіж за кредитом відповідач самостійно здійснював 12.08.2009 року в розмірі 100,00 доларів США.

В той же час з матеріалів справи вбачається, що згідно Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2013 року з позивача стягнуто заборгованість за Кредитним Договором № NKGDAU00220103 від 20.04.2007 року, що є перериванням строку позовної давності та моментом, з якого її відлік починається спочатку.

При цьому, зазначене Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська набрало законної сили та відповідач його не оскаржував, що свідчить про те, що він визнавав існування заборгованості перед позивачем.

Відтак, судом встановлено, що позивач не пропустив строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом.

Разом з тим, ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору NKGDAU00220103 від 20.04.2007 р. недійсним. Вказував, що Банком при укладанні кредитного договору порушено законодавство щодо захисту прав споживачів, а саме: ОСОБА_3 не було надано всю необхідну інформацію про умови кредитного договору, в укладеному кредитному договорі немає детального розпису загальної вартості кредиту, кредитний договір містить цілу низку несправедливих умов, наприклад, що позичальник має сплачувати щомісячно Банку плату за управління кредитом, комісію за безготівкове зарахування коштів тощо.

Крім того, ОСОБА_3 вказував, що Банк уклав кредитний договір з ним на вкрай невигідних умовах, ввів його в оману та застосував нечесну підприємницьку практику, оскільки при ознайомленні з договором неможливо зрозуміти всіх його умов, що приводить до затягування споживача до «кредитного ярма».

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частинами першою, третьою та четвертою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За положеннями статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 статті 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону (у редакції, чинній на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 2 статті 11 вказаного Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно з частинами 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Відповідно до пункту 2.5 зазначених Правил банки зобов`язані розробити форму (бюлетень, довідка, повідомлення, тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням кредитного договору.

Із матеріалів справи вбачається, що перед підписанням кредитного договору ОСОБА_3 надано повну інформацію щодо умов кредитування у відповідності з частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року.

Як вбачається з матеріалів справи в кредитному договорі, який підписав ОСОБА_3, зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як частиною 4 Закону України «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що банк надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та процентної ставки, що вбачається із підписаного позивачем договору.

При цьому, суд вважає, що при укладанні договору було волевиявлення позивача на укладення кредитного договору (з урахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої частиною 2 статті 11 Закону), та отримання згідно з умовами договору саме доларів США, її згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору та підписанням додаткових угод позивач фактично вчиняла дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджувала намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення її законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на кожній сторінці договору, додатків до нього, позичальник фактично підтверджувала своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; у графіку погашення заборгованості, який підписано позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Таким чином, доводи зустрічного позову щодо ненадання повної інформації про умови кредитного договору до його укладення, ведення банком нечесної підприємницької практики, та введення ОСОБА_3 в оману, спростовуються встановленими у справі обставинами, отже позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141-142, 200, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» )про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського,1-Д;

Відповідач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса проживання: АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд м. Миколаєва.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04.09.2018 р.

Суддя Н.С. Тихонова