Справа № 171/1376/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
03 грудня 2018 року м. Апостолове
Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Хоруженко Н.В.,
за участю секретаря Десятникової І.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
10.07.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується, договором купівлі-продажу будинку за відповідною адресою з відміткою про реєстрацію. В квартирі було зареєстровано відповідача.З вересня 2009 року відповідач в квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, особистих речей в будинку не має і взагалі даним житловим приміщенням не цікавляться, перешкод в користуванні житловим приміщенням позивач не чинила.Весь тягар по підтриманню квартири в належному стані лежить на позивачці, тому на підставі вище вказаного просить позов задовольнити.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав вказаних у позові.
Відповідач в судове засідання не зявився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно вимог ст. 280 ЦПК України судом проведено заочний розгляд справи на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про слухання справи, не сповістив суд про причини своєї відсутності.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 24.09.1988 року позивач та відповідач уклали шлюб, що підтверджується записом у паспорті позивача (а.с.3-4).
Після укладення шлюбу позивач уклала договір купівлі-продажу будинку від 29.04.2003 року, на підставі чого вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору (а.с. 5) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 6).
11.08.2009 року Відділом РАГС Апостолівського РУЮ зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами, про що вчинено актовий запис № 123 (а.с.4).
З 11.08.2009 року і по теперішній час відповідач в квартирі не проживає, що підтверджується відповідним актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 13.06.2018 року (а.с.7).
За поясненнями позивача їй не відомо де проживає відповідач, питання про поділ майна ними не вирішувалось, можливо він перебуває на заробітках, де він може проживати їй також не відомо.
При вирішенні спору суд виходить з настпуного.
Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Положеннями статті 64 ЖК УРСР 1983 року передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.
Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР 1983 року припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Матеріалами справи доведено, що відповідач не проживає у будинку позивача.
Проте позивачем не надано доказів з яких причин відповідач не проживає у житлі, придбаному під час перебування у шлюбі, у той час як підставою для визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням є не лише факт відсутності члена сімї понад один рік, а й факт такої відсутності без поважних причин.
Суд позбавлений можливості зясувати це питання у відповідача, оскільки відомостей про його місцезнаходження суду не надано.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача є передчасними.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 223, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд
вирішив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.
Повний текст скласти до 15-00 години 07.12.2108 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Апостолівський районний суд.

Суддя:ОСОБА_3