Постанова

Іменем України

10 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 219/6385/16-ц

провадження № 61-32418 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_7 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2017 року у складі судді Конопленко О. С. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 26 липня 2017 року у складі суддів: Тимченко О. О., Мірута О. А., Хейло Я. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки недійсними, зобов'язання вчинити дії.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка загальною площею 0,1463 га, призначена для будівництва-та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташована за вказаною адресою.

25 квітня 2014 року між нею та ОСОБА_5, за письмовою згодою

ОСОБА_6, укладено договори купівлі-продажу зазначених житлового будинку та земельної ділянки, які посвідчені державним нотаріусом Другої артемівської державної нотаріальної контори Донецької області Літвіновою В. А.

Оскільки вона потребує сторонньої допомоги, має поганий зір та інші хронічні захворювання, тривалий час проживає сама, потребує грошових коштів для придбання ліків, джерелом її доходу є лише невелика пенсія, тоді як

ОСОБА_5 запевнила, що доглядатиме її до смерті та надаватиме матеріальну допомогу, вона вимушена була укласти зазначені вище договори на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки ціна нерухомого майна значно занижена від його реальної вартості.

Посилаючись на те, що зазначені договори купівлі-продажу були укладені на вкрай невигідних для неї умовах та під впливом тяжких обставин, грошові кошти їй не було сплачено, просила визнати їх недійсними та зобов'язати відповідачів повернути їй будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані договори були укладені ОСОБА_4 під впливом тяжких обставин, на вкрай невигідних умовах та, що вона не отримувала від відповідачів грошових коштів від продажу належного їй спірного майна. При цьому у судовому засіданні позивач підтвердила, що потребувала грошових коштів на лікування та мала намір відчужити належне їй майно.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26 липня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами з урахуванням встановлених ним обставин, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивач не довела укладення договорів купівлі-продажу під впливом тяжкої для неї обставини, на вкрай невигідних умовах та за ціною нижчою ніж ринкова ціна на день вчинення правочину.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року, ОСОБА_4 та її

представник - ОСОБА_7 просили скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди не з'ясували фактичні обставини справи, не врахували її похилий вік,стан здоров'я, а також наявність тяжких обставин, що вплинули на її волевиявлення, за відсутності яких вона б не укладала оспорюванні договори. Крім того, суди не з'ясували якими доказами підтверджується факт отримання нею грошей за укладеними договорами, та не звернули увагу на відсутність доказів на підтвердження того, що відповідачі мали необхідну суму грошей для розрахунку за укладеними договорами, а також правомірність походження цих коштів.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій установлено, що 25 квітня 2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, за письмовою згодою ОСОБА_6, укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, посвідчених державним нотаріусом Другої артемівської державної нотаріальної контори Літвіновою В. А.

У пунктах 2 та 3.1 оспорюваних договорів, зазначено, що повний розрахунок з продавцем за житловий будинок у розмірі 15 000, 00 грн здійснено до підписання договору, а за земельну ділянку, вартістю 25 000, 00 грн - під час підписання договору.

Згідно з частиною першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні.

Щодо доводів заявника про укладення оспорюваних договорів на вкрай невигідних умовах.

По-перше, невигідні умови безпосередньо мають бути пов'язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

По-третє, хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі чи невигідні для особи обов'язки та умови.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що згідно із статями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області

від 11 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними у зв'язку з введенням її в оману, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суди встановили відсутність введення позивача в оману та виходили з того, що у судовому засіданні нотаріус, який посвідчував оспорювані договори купівлі-продажу, пояснив, що перед посвідченням вказаних договорів купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки, нею було роз'яснено сторонам всі права, обов`язки та правові наслідки правочинів, які будуть вчинятися. Після чого сторони особисто, в її присутності, прочитали та підписали договори. При цьому ОСОБА_4усвідомлювала значення своїх дій, на стан здоров`я не скаржилася. Під час підписання договорів жодна із сторін не вказувала на те, що умови договорів викладені не вірно, або не відповідають дійсним намірам сторін, не заявляла про те, що договори вчиняються нею внаслідок обману, тяжких обставин, під впливом яких вона вчиняє ці правочини, і жодна із сторін не перебувала під час посвідчення договорів у стані хвороби, не підписувала договори під примусовим впливом та усвідомлювала значення своїх дій і могла керувати ними.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановивши фактичні обставини справи та урахувавши преюдиційні обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи ОСОБА_4 про те, що оспорювані договори купівлі-продажу були укладені під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних для неї умовах та, що вона не отримала за продаж майна грошових коштів не знайшли свого підтвердження відповідними належними та допустимими доказами, тягар надання яких покладається на позивача. Крім того, в договорах купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки зазначено, що волевиявлення обох сторін є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції

залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає

задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник