Апеляційне провадження № 22-ц/824/1475/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 757/53777/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_6, подану її представником ОСОБА_7,

на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухваленого 6 серпня 2018 року під головуванням судді Козлова Р.Ю. в приміщенні суду,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що протягом кількох останніх років сімейне життя з відповідачем не склалося, шлюбно-сімейні стосунки між ними фактично припинені. Вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечитиме його інтересам.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

У лютому 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2017 року по вказаній справі.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 3 квітня 2017 року заяву ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення скасовано, а справа призначена до розгляду в загальному порядку під час якого у вересні 2017 року ОСОБА_6 звернулася до ОСОБА_4 з позовом про визнання шлюбу недійсним.

На обґрунтування заявлених вимог зазначила, що на момент укладення шлюбу між сторонами, вона перебувала в іншому шлюбі з іншою особою - ОСОБА_8, зареєстрованому 24 вересня 1988 року Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених міста Києва, актовий запис № 285847.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2018 року вищевказані позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 6 серпня 2018 року позов ОСОБА_6 про визнання шлюбу недійсним залишено без задоволення. Позов ОСОБА_4 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, укладений 11 лютого 1993 року в бюро реєстрації шлюбів в офісі секретаря мерії м. Нью-Йорк Сполучених Штатів Америки між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, свідоцтво про реєстрацію шлюбу від 11 лютого 1993 року з апостилем від 12 лютого 1993 року - розірвано.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_6, через свого представника, подала апеляційну скаргу і, вказуючи на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити, а в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом, зокрема, не надано належної правової оцінки доказам, наданим нею до справи і у суду не було підстав для задоволення позову ОСОБА_4, оскільки шлюб, укладений в США є недійсним в силу відсутності доказів його укладення та того, що він не був належним чином легалізований в Україні.

Разом з тим, на час укладення шлюбу з ОСОБА_4, вона перебувала у законному шлюбі з іншим чоловіком, що є підставою для визнання недійсності шлюбу, а не для його розірвання.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. З Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 №297/2018 переведено суддів Апеляційного суду міста Києва та суддів Апеляційного суду Київської області на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 №3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники ОСОБА_4 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.

ОСОБА_6 у судове засідання не з'явилася. Про розгляд справи повідомлена за законом належно. Від її представника - адвоката ОСОБА_11 на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що ОСОБА_6 перебуватиме 19.12.2018 за кордоном на лікуванні, а ОСОБА_11 прийматиме участь у кримінальному провадженні в Апеляційному суду Одеської області.

Проте, у задоволенні клопотання про перенесення розгляду справи колегією суддів відмовлено з наступних підстав.

Як вбачається, ОСОБА_6 була повідомлена про розгляд справи в Київському апеляційному суді завчасно (т.4 ас.ас. 50, 54, 55), як це передбачено ч. 5 ст. 128 ЦПК України. До клопотання було долучено ксерокопії авіаквитків, з яких вбачається, що станом на 15.12.2018 року ОСОБА_6 буде перебувати поза межами України. Проте, доказів того, де вона буде знаходитися 19.12.2018 в день розгляду справи в суді не надано.

Адвокатом ОСОБА_11 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували посилання в клопотанні про участь її 19.12.2018 року в судовому засіданні в Апеляційному суді Одеської області.

Таким чином, колегія суддів не вбачала підстав для задоволення клопотання.

Сторони справи є повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином.

Згідно з положеннями ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки причини неявки ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_11 визнані неповажними, їх неявка, в силу наведених норм процесуального закону, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

Як передбачено ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між сторонами було належним чином легалізовано в Україні, а будь-яких доказів, які б підтвердили підробку легалізаційного напису на витязі зі шлюбного реєстру ФРН про укладення шлюбу між сторонами - не надано.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Вважає його законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4, який є громадянином Федеративної Республіки Німеччина (т.1 а.с. 7-8), та ОСОБА_6, яка є громадянкою України (т.1 а.с. 11-12), перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу від 11 лютого 1993 року № НОМЕР_1 (дозвіл № НОМЕР_2), яке видане бюро реєстрації шлюбів в офісі секретаря мерії м. Нью-Йорк Сполучених Штатів Америки, з апостилем від 12 лютого 1993 року № НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 14-19).

03 квітня 1993 року сторони уклали релігійний шлюб в Євангелічно-Лютеранській церкві парафії району Добра, Федеративна Республіка Німеччини, що підтверджується копією свідоцтва про укладення релігійного шлюбу від 03 квітня 1993 року (т.2 а.с. 48-51).

17 серпня 1993 року шлюб між сторонами був легалізований на території Федеративної Республіки Німеччини, що підтверджується витягом зі Шлюбного реєстру Федеративної Республіки Німеччина від 17 серпня 1993 року (т.1 а.с. 20-24).

15 вересня 1999 року шлюб між сторонами був легалізований в Україні, що підтверджується легалізаційним написом № 572/0878, проставленим Консульським управлінням Міністерства закордонних справ України від 15 вересня 1999 року на витязі зі Шлюбного реєстру Федеративної Республіки Німеччина (т. 1 а.с. 21).

Від спільного життя подружжя має двох дітей - сина ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується витягом з реєстраційного запису про народження № 2225/2000 від 04 вересня 2015 року з апостилем від 22 вересня 2015 року (т.2 а.с. 52-60).

Сторони проживали однією сім'єю, проте як зазначав ОСОБА_4, вони як подружжя тривалий час не підтримують шлюбно-сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов'язків. Позивач зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачкою (т. 1 а.с. 4).

Статтею 17 КпШС УРСР, який діяв на момент укладення шлюбу між сторонами, закріплено, що не допускається укладення шлюбу між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі.

Згідно з приписами ст. 45 КпШС УРСР, шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15-17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім'ю (фіктивний шлюб). Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 46 КпШС УРСР передбачено, що шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на час розгляду судом справи відпали ті обставини, які в силу закону були перешкодою до його укладення. Шлюб вважається дійсним з моменту, коли відпали ці обставини.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що якщо на час вирішення позову про визнання шлюбу недійсним відпали обставини, які відповідно до закону були перешкодою для його укладення (особа досягла шлюбного віку або була поновлена в дієздатності; померла особа, за наявності шлюбу з якою укладався новий шлюб, тощо), суд відмовляє в позові й одночасно визнає, що шлюб є дійсним починаючи з дня, коли відпала така перешкода.

Аналогічні положення містяться в приписах ч.ч. 1, 5 ст. 39 СК України, відповідно до яких недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Якщо шлюб зареєстровано з особою, яка вже перебуває у шлюбі, то в разі припинення попереднього шлюбу до анулювання актового запису щодо повторного шлюбу повторний шлюб стає дійсним з моменту припинення попереднього шлюбу.

Судом першої інстанції досліджувалася тимчасова посвідка ОСОБА_4 на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 від 29 липня 2005 року (Т. 1 а.с. 9).

Судом також встановлено, що останнім спільним місцем проживання подружжя є Україна, тому правові наслідки шлюбу сторін, зокрема, його припинення, визначаються за правом та законами України.

24 вересня 1988 року відповідачка уклала шлюб з ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_5, видане Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених міста Києва від 24 вересня 1988 року, актовий запис № 285847 (т. 2 а.с. 6).

23 березня 1993 року шлюб між відповідачкою та ОСОБА_8 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6, видане відділом ЗАГС Харківської районної державної адміністрації міста Києва від 23 березня 1993 року, актовий запис №266 (т.2 а.с. 42).

Судом достовірно встановлений факт розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, а тому висновок суду першої інстанції щодо дійсності шлюбу, укладеного між сторонами з моменту розірвання шлюбу, укладеного між відповідачкою та ОСОБА_8, а саме з 23 березня 1993 року є вірним.

Згідно з приписами ст. 63 ЗУ «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Судом першої інстанції встановлено, що на витязі зі Шлюбного реєстру Федеративної Республіки Німеччина про укладення шлюбу між сторонами міститься штамп про анулювання печатки Консульського управління Міністерства закордонних справ України від 14 вересня 1999 року про легалізацію. Між тим, на свідоцтві про шлюб між сторонами міститься інша печатка Консульського управління Міністерства закордонних справ України з легалізаційним написом № 572/0878 від 14 вересня 1999 року з виправленням дати на 15 вересня 1999 року. Вірність виправлення завірена підписом ОСОБА_15 (Т. 1 а.с. 21).

Статтею 202 КпШС УРСР передбачено, що документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів громадянського стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземних громадян і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні при наявності консульської легалізації.

Відповідно до ст. 54 Консульського статуту України, затвердженого Указом Президента України від 02.04.1994 року №127/94, консул легалізує документи і акти, складені за участю властей консульського округу, або такі, що виходять від цих властей. Консульська легалізація полягає у встановленні і засвідченні справжності підписів на цих документах та актах і відповідності їх законам держави перебування. Порядок консульської легалізації встановлюється Міністерством закордонних справ України.

Згідно з приписами п. 1.2. Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства закордонних справ України №113 від 04.06.2002 року, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, консульська легалізація офіційних документів - це процедура підтвердження дійсності оригіналів офіційних документів або засвідчення справжності підписів посадових осіб, уповноважених засвідчувати підписи на документах, і встановлення їх відповідності законам України або держави перебування дипломатичного представництва чи консульської установи України.

Пунктом 1.8. Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства закордонних справ України №113 від 04.06.2002 року передбачено, що іноземні офіційні документи можуть бути прийняті до розгляду на території України лише у випадку їх консульської легалізації в дипломатичних представництвах або консульських установах України в державі перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що шлюб між сторонами було належним чином легалізовано в Україні Консульським управлінням Міністерства закордонних справ України від 15 вересня 1999 року. Будь-яких доказів, які б підтвердили підробку легалізаційного напису на витязі зі Шлюбного реєстру Федеративної Республіки Німеччина про укладення шлюбу між сторонами, ОСОБА_6 не надано.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_6 та доводи її апеляційної скарги про визнання шлюбу недійсним є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

По суті, доводи апеляційної скарги зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які на думку позивача спростовують встановлений судом першої інстанції факт укладення шлюбу та визнання його дійсним.

Під час перегляду рішення суду в апеляційній інстанції ОСОБА_6 не надано доказів того, що сторони ведуть спільне господарство, підтримують шлюбно-сімейні стосунки, проживають разом, а тому підстав для скасування рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_4 про розірвання шлюбу між сторонами не вбачається. Подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім'ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Печерського районного суду Київської області від 6 серпня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_6, подану її представником ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20.12.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: