Справа № 348/2008/17
Провадження № 22-ц/4808/332/18
Головуючий у 1 інстанції Флоряк Д. В.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: представника апелянта ОСОБА_1, представника стягувача ОСОБА_2, головного державного виконавця Надвірнянського РВ ДВС Жолобчука П.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою представника ОСОБА_4 - на дії головного державного виконавця Надвірнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Жолобчук Петро Іванович, заінтересована особа ОСОБА_5, про визнання дій неправомірними та скасування постанов державного виконавця, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_1 на ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2018 року, постановлену суддею Флоряк Д.В.,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою про визнання неправомірними дій головного державного виконавця Надвірнянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Жолобчука П.І. з приводу виконання виконавчих проваджень № 56590282 та № 56590060 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття та стягнення 1500 гривень судових витрат та скасування постанов про відкриття виконавчого провадження.

Скаргу представник обґрунтував тим, що ОСОБА_4 вже чотири роки працює та проживає за кордоном на території Франції, на яку не розповсюджується юрисдикція України, про що було відомо головному державному виконавцю, який отримував докази проплати по аліментах ОСОБА_4 від його сестри.

Тому вважає, що рішення суду мало виконуватись відповідно до Інструкції про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 29.12.2006 № 121/5 та Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2006 р. за № 1390/13264, якою передбачено спеціальний порядок звернення із заявою про визнання і виконання рішення суду України про стягнення аліментів на території іншої держави. Стягувач ОСОБА_5 із відповідною заявою про стягнення аліментів на дитину на виконання Конвенції в Україні до Міністерства юстиції України для надіслання даної заяви з долученими до неї документами для передачі за кордон у встановленому даною Інструкцією порядку не зверталась.

У зв'язку з наведеним, головний державний виконавець не мав права приймати від стягувача виконавчі документи та виносити постанови про відкриття, оскільки це суперечить вимогам вказаної Інструкції.

Крім того, ОСОБА_4 добровільно сплачує аліменти на дитину, тому відсутні будь-які правові підстави для відкриття виконавчих проваджень.

З наведених підстав просив визнати неправомірними дії головного державного виконавця Надвірнянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Жолобчука П.І. з приводу виконання виконавчих проваджень № 56590282 та № 56590060; визнати незаконними і скасувати постанови від 13 червня 2018 року про відкриття виконавчих проваджень №56590060, №56590282 та зобов'язати головного державного виконавця винести постанови про повернення виконавчих документів по виконавчих провадженнях стягувачу, роз'яснивши їй порядок звернення з клопотанням про визнання і виконання рішення суду про стягнення аліментів на території іншої держави - Франції.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19 жовтня 2018 року в задоволенні скарги представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_1 про визнання дій головного державного виконавця Надвірнянського відділу ДВС Жолобчука Петра Івановича неправомірними та скасування постанов державного виконавця від 13 червня 2018 року №56590060, №56590282 відмовлено.

На дану ухвалу представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить її скасувати з підстав неправильного застосування норм процесуального права та порушення норм матеріального права та винести нову ухвалу, якою скаргу задовольнити.

Зазначає, що судом порушено норми процесуального права ст.223, 450, 263, 265 ЦПК України, а саме: порушено строк розгляду скарги; дати слухань по справі неодноразово переносились без постановлення відповідної ухвали; про судове засідання 19 жовтня 2018 року представника скаржника не було належним чином повідомлено; з порушенням вимог ст.229 ЦПК України жодні письмові докази в даній справі не були оглянуті в судових засіданнях за участю представника скаржника; Надвірнянський районний відділ ДВС не надав на вимогу суду матеріали виконавчих проваджень.

Суд першої інстанції неправильно відмовив у задоволенні скарги, оскільки ОСОБА_4 вже чотири роки працює та проживає за кордоном на території Франції, на яку не розповсюджується юрисдикція України, тому головний державний виконавець зобов'язаний був повернути виконавчі документи стягувачу, роз'яснивши їй порядок звернення з клопотанням про визнання і виконання рішення Надвірнянського районного суду про стягнення аліментів на території іншої держави - Франції у відповідності до Інструкції про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном.

Крім того, представник зазначає, що головним державним виконавцем не враховано той факт, що ОСОБА_4 добровільно сплачує аліменти в повному обсязі, тому не має заборгованості за виконавчим документом і не є боржником в розумінні Закону України «Про виконавче провадження». Також головний державний виконавець не представив жодних доказів направлення ОСОБА_4 спірних постанов про відкриття виконавчих проваджень рекомендованим поштовим відправленням під розписку та отримання їх особисто боржником.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, який вимоги скарги підтримав з підстав, викладених у ній, представника стягувача та головного державного виконавця, які вимоги апеляційної скарги заперечили, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що рішенням Надвірнянського районного суду від 08 листопада 2017 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_5 про зміну розміру стягнення аліментів з ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 по 1000 гривень щомісячно до досягнення сином повноліття, а також вирішено питання про відшкодування 1500 гривень на користь позивача судових витрат (а.с.26-27).

На виконання даного рішення Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області 31 травня 2018 року видані виконавчі листи № 348/2008/17 (а.с.141-142, 148-149), які 12 червня 2018 року за заявами ОСОБА_5.(а.с.140, 147) поступили на примусове виконання до Надвірнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліментів в розмірі 1000 гривень щомісячно на утримання неповнолітньої дитини та про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1500 гривень за надання правової допомоги.

13 червня 2018 року головний державний виконавець Надвірнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Жолобчук П.І. виніс постанови про відкриття виконавчих проваджень №56590060 та №56590282 (а.с. 98-99).

Відмовляючи у задоволенні скарги на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що головний державний виконавець не допустив порушень законодавства чи законних прав боржника при прийнятті постанов про відкриття вказаних виконавчих проваджень.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції законним і обгрунтованим.

Згідно ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами від імені України і є обов'язковими для виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Положенням ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувану (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження»).

Встановивши вищезазначені обставини та вірно застосувавши вищезазначені норми закону, суд дійшов вірного висновку, що дії головного державного виконавця щодо винесення оскаржуваних постанов про відкриття виконавчих проваджень за заявою стягувача відповідають вимогам статей 3, 4, 24, 25, 26, 27 ЗУ «Про виконавче провадження».

Суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що в судовому засіданні оглянуто виконавчі провадження №56590060 та №56590282 з оригіналами виконавчих листів і встановлено, що у виконавчому листі № 348/2008/17, виданого 04.12.2017 року про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 1500 гривень за надання правової допомоги та виконавчому листі № 348/2008/17, виданого 31.05.2018 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій сумі по 1000 гривень щомісячно, до досягнення повноліття дитини, місце роботи боржника ОСОБА_4 не вказано, адреса проживання - с.Заріччя вул. Довбуша,22, Надвірнянського району, Івано-Франківської області. Тому доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що Надвірнянський районний відділ ДВС не надав на вимогу суду матеріали виконавчих проваджень і суд їх не оглядав, є безпідставними.

Суд вірно встановив, що з матеріалів виконавчого провадження і з матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів не вбачається ні офіційно визначене місце перебування боржника у Франції, ні місце його роботи у цій країні. Сам факт наявності доручення, яке посвідчене ОСОБА_4 ще 09 листопада 2016 року в Посольстві України у Французській Республіці, не може слугувати офіційним документом, що підтверджує проживання чи працевлаштування боржника у Франції (а.с.129). В даному дорученні чітко вказано місце проживання боржника с.Заріччя, вул. Довбуша, 22 Надвірнянського району Івано-Франківської області. Інших даних про те, що ОСОБА_4 проживає чи працює у Франції, ні матеріали цивільної справи, ні виконавчих проваджень не містять. Крім того, боржником також не надано державному виконавцю жодних даних про офіційне місце перебування боржника за кордоном. Цим спростовуються посилання апелянта у скарзі, що вищевказані виконавчі листи підлягають виконанню в порядку, визначеному Інструкцією про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, затвердженою наказом Міністерства Юстиції України N 121/5 від 29.12.2006 р.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що головний державний виконавець Жолобчук П.І. при здійснені виконавчих дій за вищезазначеним рішенням діяв у межах чинного законодавства, вживав вичерпних заходів примусового характеру спрямованих на виконання рішення суду та не допускав порушень прав та законних інтересів сторін, у його діях не виявлено порушення законодавства чи законних прав боржника при прийнятті оскаржуваних постанов про відкриття виконавчих проваджень.

Що стосується доводів, викладених в апеляційній скарзі, про порушення судом норми процесуального права ст.223, 450, 263, 265 ЦПК України, то вони не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, однак у даному випадку спір вирішено правильно.

Доводи апелянта про те, що головний державний виконавець не представив жодних доказів направлення ОСОБА_4 спірних постанов про відкриття виконавчих проваджень рекомендованим поштовим відправленням під розписку та отримання їх особисто боржником, не можуть бути підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, яка прийнята відповідно до законодавства, а мають значення тільки для оцінки інших виконавчих дій, які вчинені державним виконавцем після відкриття виконавчого провадження, однак такі дії не предметом розгляду по цій справі. Крім того, на такі доводи заявник у суді першої інстанції не посилався.

Колегія суддів вважає також необґрунтованими доводи апелянта про те, що головним державним виконавцем не враховано факт добровільної сплати аліментів, відсутності заборгованості за виконавчим документом, тому, ОСОБА_4 не є боржником в розумінні Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно ч.2 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення. Тому ОСОБА_4 є боржником в силу виданого виконавчого документа.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта