Справа № 135/1053/18
Провадження № 22-ц/801/325/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дєдов С. М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 рокуСправа № 135/1053/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Пантелеймонової А.І.,

за участю сторін: представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №135/1053/18 за скаргою ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Калинчука Сергія Ігоровича по проведенню оцінки майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року, яка постановлена суддею Дєдовим С.М. в приміщенні Гайсинського районного суду Вінницької області, повний текст складено 29 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в :

В серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд зі скаргою про визнання неправомірними дій начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Калинчука С.І. по проведенню оцінки майна, просив суд:

- визнати неправомірними дії начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Калинчука С.І. по проведенню оцінки майна: земельної ділянки площею 0,0024 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, та нежитлового приміщення гаража НОМЕР_2 загальною площею 19,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та прийняти за основу звіт про незалежну оцінку від 23 липня 2018 року, виготовленого ТОВ «Експертно-консалтинговий центр»;

- визнати недійсним та скасувати звіт від 23 липня 2018 року, виготовлений ТОВ «Експертно-консалтинговий центр» по проведенню оцінки майна: земельної ділянки площею 0,0024 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, та нежитлового приміщення гаража НОМЕР_2 загальною площею 19,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2;

- зупинити передачу на реалізацію майна, земельної ділянки площею 0,0024 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, та нежитлового приміщення гаража НОМЕР_2, загальною площею 19,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 04 вересня 2018 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні скарги в частині зупинення передачі на реалізацію майна, земельної ділянки площею 0,0024 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, та нежитлового приміщення гаража НОМЕР_2 загальною площею 19,3кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_2.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року в задоволені скарги відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, необґрунтованою, такою, що не відповідає фактичним обставинам справи, не в повному обсязі з'ясовано обставини, на які послався скаржник, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу начальник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Калинчук С.І. зазначив, що оскаржувана ухвала Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року є законною, обґрунтованою, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області здійснюється примусове виконання виконавчого провадження №34351262 з виконання виконавчого листа №211/447/12, виданого 01 червня 2012 року Ладижинським міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_3, (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3.) на користь ОСОБА_6 боргу в сумі 155394,93 євро, що становить 1540445,17 грн. та 3433,60 грн. сплаченого судового збору (а.с.64).

19 вересня 2012 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Ладижинського міського управління юстиції Березою A.B. в рамках виконавчого провадження була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження із виконання виконавчого листа №211/447/12, виданого 01 червня 2012 року Ладижинським міським судом Вінницької області (а.с.18).

Підставою для виконання виконавчого листа №211/447/12, виданого Ладижинським міським судом Вінницької області від 01 червня 2012 року, у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області слугувала постанова начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 15 березня 2013 року про передачу матеріалів виконавчого провадження, відповідно до якої матеріали виконавчого провадження були витребувані із відділу державної виконавчої служби Ладижинського міського управління юстиції, для подальшого примусового виконання у Відділі в межах зведеного виконавчого провадження, оскільки на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Вінницькій області станом на 15 березня 2013 року перебувало виконавче провадження №35840533 про стягнення коштів із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 в сумі 8500000 грн. (а.с.71).

Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Калинчуком С.І. від 26 березня 2013 року про прийняття до виконання виконавчого провадження, прийнято до виконання виконавче провадження №34351262 з примусового виконання виконавчого листа №211/447/12 виданого 01 червня 2012 року Ладижинським міським судом Вінницької області (а.с.73).

Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Калинчуком С.І. від 26 березня 2013 року, об'єднано у зведене виконавче провадження №37234147 виконавчі провадження: №35840533 з виконання виконавчого листа №211/1410/12 від 18 грудня 2012 року виданого Ладижинським міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 коштів в розмірі 8500000 грн. та №34351262 з виконання виконавчого листа №211/447/12 виданого 01 червня 2012 року Ладижинським міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 коштів в розмірі 1543878,77 грн. (а.с.74).

Начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Калинчуком С.І. під час здійснення примусового виконання виконавчого листа №211/447/12 у виконавчому провадженні №34351262 проводились виконавчі дії, спрямовані на проведення оцінки майна боржника: земельної ділянки площею 0,0024 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 та нежитлового приміщення гаража НОМЕР_2 загальною площею 19,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

12 липня 2018 року державним виконавцем Калинчуком С.І. у виконавчому провадженні №34351262, яке входить до складу зведеного виконавчого провадження №37234147, винесено постанову про призначення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні ТОВ «Еспертно-консалтинговий центр» (а.с.82-83).

ТОВ «Експертно-консалтинговий центр» виготовлено 23 липня 2018 року висновок про грошову оцінку земельної ділянки, за яким вартість земельної ділянки площею 0,0024 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 складає 3360 грн., а також 23 липня 2018 року звіт про незалежну оцінку гаража, за яким станом на 23 липня 2018 року вартість нежитлового приміщення гаража НОМЕР_2 загальною площею 19,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2, складає 26770 грн., враховуючи також вартість земельної ділянки, де розташовано гараж 3360 грн.

В подальшому державним виконавцем Калинчуком С.І. у виконавчому провадженні №34351262, яке входить до зведеного виконавчого провадження №37234147, подано заявки на реалізацію вказаного арештованого нерухомого майна.

Згідно зі ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

У п.1 ч.1 ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списані коштів з рахунків) та примусовій реалізації (частина перша статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини третьої статі 57 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна.

Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для проведення оцінки майна (частина четверта статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до абзацу шостого статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов'язковими до виконання суб'єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності (згідно із частиною першою статті 12 Закону про оцінку майна).

Пунктом 1 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року №1440, встановлено, що Національний стандарт 1 є обов'язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб'єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна.

Пунктом 50 Національного стандарту №1 передбачено, що проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється ознайомлення з об'єктом оцінки, характерними умовами угоди, для укладення якої проводиться оцінка.

Згідно із пунктом 56 Національного стандарту №1 звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен, серед іншого, містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об'єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об'єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, з урахуванням статей 57 Закону України «Про виконавче провадження», дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги боржника, оскільки ОСОБА_3 не доведено, що державним виконавцем чи оцінювачем порушено вимоги Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національного стандарту №1 та Національного стандарту №2, під час проведення оцінки майна.

Доводи скарги ОСОБА_3 про те, що проведення суб'єктом оціночної діяльності незалежної грошової оцінки нерухомого майна здійснено із порушеннями норм чинного законодавства, оскільки не було здійснено огляд майна, що вплинуло на визначення вартості нерухомого майна є безпідставні з огляду на таке.

Статтею 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх, викликати посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні, залучати в установленому порядку працівників поліції, накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках передбачених законом.

Як вбачається з звіту про незалежну оцінку, ТОВ «Еспертно-консалтинговий центр» проводив оцінку на основі даних, наданих замовником, після проведення натурного огляду об'єкта оцінки, вивчення нормативної та технічної документації, консультацій із спеціалістами, проведення маркетингу ринку аналогічної нерухомості, з урахуванням обмежувальних умов і загальних положень, з застосуванням методик та стандартів, прийнятих у вітчизняній практиці.

Крім того, ОСОБА_3 не обґрунтовано, яким чином не здійснення огляду майна, могла б вплинути на результати оцінки та у чому саме полягає протиправність дій державного виконавця.

Також в цьому звіті декілька разів вказується на те, що він готується у відповідності до вимог чинного законодавства, в тому числі, Національного стандарту № 1.

Експерт несе кримінальну відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків під час здійснення виконавчого провадження, надання завідомо неправдивого висновку під час здійснення виконавчого провадження, про що він має бути попереджений виконавцем. Збитки, завдані сторонам внаслідок видачі завідомо неправдивого висновку, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. За недостовірну чи необ'єктивну оцінку майна суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання несе відповідальність у порядку, встановленому законом, а оцінювач - кримінальну відповідальність, про що він має бути попереджений виконавцем (частина п'ята статті 20 Закону про виконавче провадження).

З постанови державного виконавця від 12 липня 2018 року про призначення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні ТОВ «Еспертно-консалтинговий центр», вбачається, що ТОВ «Еспертно-консалтинговий центр» в особі директора Сороки В.В. попереджено про кримінальну відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків під час здійснення виконавчого провадження, надання завідомо неправдивого звіту з питань, що містяться в постанові (а.с.82-83).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, про недоцільність проведення рецензування звіту про оцінку майна в зв'язку з втратою чинності старої редакції ст.58 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки статтею 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», передбачено рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).

Разом з тим, згідно ч.1 ст.13 зазначеного Закону, рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності.

Отже, суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_3 не було здійснено рецензування звіту про оцінку майна.

Доводи апеляційної скарги, щодо неправомірних дій начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Калинчука С.І. в частині зведеного виконавчого провадження про те, що воно не підвідомче відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, не заслуговують на увагу, оскільки з даного питання дано правову оцінку Вінницьким апеляційним судом в постанові від 18 грудня 2018 року (справа №135/948/18), якою залишено без змін ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 12 жовтня 2018 року про відмову у задоволенні вимог скарги ОСОБА_3 в частині зобов'язання начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Калинчука С.І. усунути порушення, шляхом передачі виконавчого провадження за підвідомчістю.

Відповідно до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов'язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1). отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2). надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3). отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4). наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5). відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6). отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7). погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8). отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, у державного виконавця відсутні правові підстави для зняття арешту з майна боржника, накладеного в рамках виконавчого провадження, в тому числі і щодо того майна, яке являється предметом позову про поділ майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_10

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна під час перебування у зареєстрованому шлюбі не може бути підставою для визнання такого майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги в тому, що державний виконавець порушив норми ст. 443 ЦПК України, оскільки не звернувся в суд з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, оскільки на даний час наявний спір за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_3, Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на майно та зняття з нього арешту. В разі задоволення позовних вимог та набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна ОСОБА_10, державний виконавець зобов'язаний, відповідно до ч.2 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» своєю постановою, не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини, зняти арешт з такого майна.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 боргу в сумі 155394,93 євро, що становить 1540445,17 грн. на даний час є невиконаним, що порушує права стягувача. В свою чергу, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до § 51 рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року (заява № 40450/04) суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Hornsby v. Greece» від 19 березня 1997 року, § 40). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Immobiliare Saffi v. Italy», [GC], №22774/93, § 66, ECHR 1999-V).

За § 52 та § 53 рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року (заява № 40450/04) у такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, ECHR 2002-III). Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування (див. рішення у справі «Raylyan v. Russia», № 22000/03, § 31, від 15 лютого 2007 року).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростовано, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При таких обставинах, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а тому не заслуговують на увагу, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвала Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року без змін.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 грудня 2018 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Ковальчук О.В.

Сало Т.Б.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.