Справа № 520/5720/18
Провадження № 2/520/4674/18
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Кириковій О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
про визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 14 травня 2018 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №38 в будинку №32 по вулиці Академіка Корольова, в місті Одесі.
Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №2289.
Надалі, як зазначила позивач, їй стало відомо, що у придбаній ній вищевказаній квартирі з 01 березня 2004 року зареєстрована фізична особа ОСОБА_2, який є членом сімї останнього власника квартири.
Позивач зазначила, що відповідач у вказаній квартирі не мешкає, його ні коли не бачила, він не є власником квартири, ні членом сім'ї позивача. Фактичне місце проживання відповідача, позивачеві не відоме.
Реєстрація відповідача у належній позивачеві на праві власності квартирі позбавляє позивача можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належній їй майном для вільного використання та проживання в ньому, у звязку з чим позивач була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29 травня 2018 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 25 жовтня 2018 року підготовче судове засідання по справі закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Позивач ОСОБА_1 або її представник ОСОБА_4 у судове засідання не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 20.12.2018 року до суду надійшла заява від представника позивача, в якій представник зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.
Частинами 6, 7 ст. 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно з отриманою судом відповіддю з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області (а.с.32) вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01 березня 2004 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, та саме за вказаною адресою направлялись судові повістки на імя відповідача ОСОБА_2, які були повернуті до суду з зазначенням причини невручення за вказаною адресою не проживає.
На підстав викладеного вбачається, що відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судових засідань, в які повторно не зявився без поважних причин.
Суд також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа ОСОБА_5 проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуюче вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з наступних підстав.
У судовому засіданні встановлено, що 20 листопада 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №2289, за умовами якого ОСОБА_6 продає, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_2.
20 листопада 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було зареєстровано право власності позивача ОСОБА_1 на вказану квартиру, номер запису про право власності 7768997, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №29796964 від 20.11.2014 року.
Відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї та прописку від 04.10.2018 року виданої з будинкової ОСББ «Корольова 32», вбачається, що у квартирі АДРЕСА_2 мешкають та зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 без реєстрації, яка є власником квартири; ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10.
Однак суд вважає вказаний доказ не достовірний у відповідності до ст. 79 ЦПК України, якою встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, оскільки до суду надано лист Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради за №564/01-02-19 від 09.01.2018 року, яким повідомлено, що з метою отримання інформації щодо зареєстрованих осіб в квартирі АДРЕСА_2, Департаментом було сформовано запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області відносно реєстрації місця проживання ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, та встановлено, що у зазначеній квартирі крім ОСОБА_2 інші з вказаних осіб не значаться зареєстрованими.
Отже, на підставі вказаних обставин судом встановлено, що у належній позивачеві на праві власності квартирі значиться одна зареєстрована з 01 березня 2004 року фізична особа ОСОБА_2, що також підтверджується відповіддю з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області (а.с.32).
Згідно з наданим до суду актом від 29 січня 2018 року, засвідченим підписом голови ОСББ «Корольова 32», вбачається, що голова, а також мешканці квартир №37, №39, №40 будинку №32 по вулиці Академіка Корольова в місті Одесі, підтвердили, що ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2, не мешкає більше шести місяців.
Згідно з наданим до суду актом від 08 травня 2018 року, засвідченим підписом голови ОСББ «Корольова 32», вбачається, що голова, а також мешканці квартир №42, №40, №56 будинку №32 по вулиці Академіка Корольова в місті Одесі, підтвердили, що ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2, не мешкає більше восьми місяців.
Згідно з наданим до суду актом від 04 жовтня 2018 року, засвідченим підписом голови ОСББ «Корольова 32», вбачається, що голова, а також мешканці квартир №43, №42, №56 будинку №32 по вулиці Академіка Корольова в місті Одесі, підтвердили, що ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2, не мешкає більше року, а саме з серпня місяця 2017 року.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
В силу ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Суд також зазначає, що зазначена норма матеріального права ст. 391 ЦК України, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.
Вказана правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України викладеним в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16.
Згідно частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997р. відповідно до Закону України № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63).
На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими згідно зі ст. ст. 77, 78 ЦПК України, у звязку з чим, суд дійшов висновку, що відповідач не є членом сімї позивача ОСОБА_1, яка з 20 листопада 2014 року є власником квартири АДРЕСА_2, відповідач у належній позивачу квартирі не мешкає, а реєстрація місця проживання відповідача порушує права та охоронювані законом інтереси власника квартири повязані з неможливістю повною мірою розпорядитися належним на праві власності майном. Відтак, така реєстрація місця проживання відповідача на житловій площі в квартирі, яка йому не належить, ані на праві власності, ані на праві користуванні, не може вважатися законною.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.
Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у звязку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 76-78, 81, 263-265, 273, 280-281, 354 ЦПК України, п.п. 15.5 п.15 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України, ст. ст. 317, 321, 346, 391 ЦК України,суд,
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії КМ 211034, виданий 22 березня 2004 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №38, загальною площею 33,8 кв.м., в будинку №32 по вулиці Академіка Корольова, в місті Одесі.
Дане рішення, у разі набрання ним законної сили, є підставоюдля зняття ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії КМ 211034, виданий 22 березня 2004 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_1, з реєстраційного обліку з житлового приміщення квартири №38, загальною площею 33,8 кв.м., в будинку №32 по вулиці Академіка Корольова, в місті Одесі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 20 грудня 2018 року.

Головуючий Калініченко Л. В.