Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 570/3274/15-ц

провадження № 61-8679св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року у складі судді Красовського О. О. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2016 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання батька у розмірі 600, 00 грн, починаючи з 12 серпня 2015 року до зміни матеріального стану сторін.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач є батьком двох дітей, які є повнолітніми. Протягом часу, коли діти були неповнолітніми, він сплачував аліменти на користь колишньої дружини на утримання їх дітей. На момент пред'явлення позову позивач є інвалідом ІІІ групи, отримує пенсію у розмірі 1 049, 00 грн, хворіє, часто перебуває на лікуванні (що спричиняє додаткові витрати), у зв'язку з чим йому не вистачає коштів на проживання. Син допомагає позивачу по господарству, а донька не надає будь-якої допомоги, тому він звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач не довів обґрунтованості пред'явлених вимог. Суд сприяв тому, щоб позивач подав належні і допустимі докази на підтвердження заявлених ним вимог, проте позивач таким правом не скористався; під час розгляду справи не встановлено, що права позивача порушені, в тому числі відповідачем. За наведених обставин суд не виявив підстав для задоволення заявленого позову, оскільки сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм матеріальної допомоги, стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що позивач отримує пенсію у розмірі більшому, ніж встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для категорії осіб, до якої він відноситься, а тому відсутні підстави вважати, що позивач є особою, яка потребує сторонньої матеріальної допомоги. Крім того, ОСОБА_3 ухилявся від виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання доньки. Під час розгляду справи встановлено, що позивач отримав компенсацію за свою частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, яка склала суму 39 277, 00 грн. Також апеляційним судом враховано встановлені у судовому засіданні обставини, що позивач не спілкується з відповідачем, не володіє інформацією про її місце проживання та місце навчання, про стан здоров'я. Дочка позивача - відповідач у справі, на час розгляду справи була студенткою, а тому не мала будь-якого доходу, з якого можна було б стягнути аліменти на користь позивача.

ОСОБА_3 у липні 2016 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу апеляційного суду про залишення рішення суду першої інстанції без змін, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що представник позивача направляла до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, разом з тим під час ознайомлення із матеріалами справи нею встановлено відсутність цієї заяви у справі. На переконання заявника, апеляційний суд всупереч положенню частини першої статті 305 ЦПК України не відклав розгляд справи за клопотанням представника позивача, розглянув справу за її відсутності, чим позбавив заявника гарантованого права на захист. На переконання заявника, судом апеляційної інстанції, крім порушення норм процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, а саме не застосовано положення та висновки, зазначені в рішенні ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03).

ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що на час розгляду справи апеляційним судом в матеріалах справи не містилось клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи. Враховуючи поведінку заявника та його представника, спрямовану на затягування судового розгляду, відкладення розгляду справи апеляційним судом призвело б до порушення розумних строків розгляду справи, що,

в свою чергу, суперечить пункту 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У поданій касаційній скарзі заявник не зазначив, у чому саме полягає неправильне вирішення справи апеляційним судом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у лютому 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження, НОМЕР_1, виданим 23 липня 2015 року, ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_4

Згідно із посвідченням, НОМЕР_2, виданим 22 липня 2005 року, позивач є інвалідом ІІІ групи.

Спірні правовідносини регулюються положеннями Сімейного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю (частина перша статті 203 СК України).

За приписами статті 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги суд бере отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно з діючим законодавством держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому під час постановлення рішення суду слід зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Судами встановлено, що згідно з довідкою Управління Пенсійного фонду України в Рівненському районі Рівненської області від 10 липня 2015 року № 1102 за період з 01 липня 2015 року до 31 липня 2015 року позивач отримував пенсію в розмірі 1 049, 00 грн щомісячно.

Прожитковий мінімум на 2015 рік встановлювався Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», і для непрацездатних осіб був визначений у розмірі 949, 00 грн (січень-серпень 2015 року).

Верховний Суд погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що пенсія позивача є за розміром вищою, ніж встановлений законом прожитковий мінімум для категорії осіб, до якої він відноситься, а тому відсутні підстави вважати, що позивач є особою, яка потребує сторонньої матеріальної допомоги. Одночасно судом враховано, що на час розгляду справи судами дочка позивача у справі була студенткою, навчалася у навчальному закладі на денній формі навчання, не мала доходу, з якого можна було б утримувати аліменти на користь позивача, який у той час отримав грошову компенсацію за свою частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, яка склала суму 39 277, 00 грн.

Обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (стаття 204 СК України).

Відповідно до частини першої статті 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 11 грудня 1996 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в розмірі 1/3 всіх видів заробітку, починаючи з 25 листопада 1996 року і до досягнення дітьми повноліття.

Згідно із довідкою-розрахунком від 18 лютого 2014 року № 4676 за період з 01 березня 2011 року до 15 грудня 2011 року позивачем аліменти не сплачувались, тобто він ухилявся від виконання рішення суду про стягнення аліментів.

Верховний Суд критично оцінює доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо розгляду справи за відсутності представника позивача всупереч його клопотанню про відкладення розгляду справи з огляду на таке.

За змістом статті 74 ЦПК України 2004 року судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

За приписами статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з матеріалами справи апеляційний суд повідомляв ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_7 про те, що розгляд справи відбудеться 22 червня 2016 року об 11-15 год. Це повідомлення отримано зазначеними особами 02 червня 2016 року (а.с. 171, 172). Будь-яких клопотань сторони позивача про відкладення розгляду справи матеріали справи не містять. Позивач особисто брав участь у судовому засіданні апеляційного суду 22 червня 2016 року.

За наведених обставин Верховний Суд дійшов переконання про відсутність підстав стверджувати про порушення апеляційним судом статті 305 ЦПК України 2004 року, доводи касаційної скарги з цього приводу не знайшли свого підтвердження.

За змістом частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною другою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Верховний Суд враховує, що касаційна скарга не містить доводів про те, що допущені судами порушення норм процесуального права призвели до ухвалення незаконного рішення або унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик