АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2018 року

м. Рівне

Справа № 570/2329/17

Провадження № 22-ц/787/1384/2018

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Красовський О.О.

Рішення ухвалене в м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено 17 червня 2018 року

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючий суддя: Боймиструк С.В., судді: Хилевич С.В., Шимків С.С.,

секретар судового засідання Тхоревський С.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення завдатку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

7 червня 2017 року ОСОБА_2, звернулася з позовом до суду, просить стягнути з ОСОБА_4 завдаток у подвійному розмірі, а саме 5400 грн., моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову позивач покликається на те, що 02 лютого 2017 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали довгостроковий Договір оренди квартири, який в односторонньому порядку відповідачка розірвала порушивши її права.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 червня 2018 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1280 грн. судові витрати, 5400 грн. - завдаток у подвійному розмірі, 2500 грн. - компенсація за завдану моральну шкоду, а всього 9 180 (дев'ять тисяч сто вісімдесят) грн. В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_4 вважає, його незаконним та необґрунтованим в зв'язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції порушив норми, закріплені ц ст.ст.6,627,545 ЦК України та невірно застосував ст. 570 ЦК України.

Вказує на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки умовам Договору оренди від 02.02.2017, укладеного між сторонами, не встановив договірних зобов'язань, виконання яких забезпечувалось завдатком, що призвело до неправомірного висновку про наявність у відповідача обов'язку повернути позивачу завдаток у подвійному розмірі.

Зазначає про те, що судом першої інстанції проігноровано факт відсутності документального підтвердження отримання відповідачем від позивача 2700 грн. завдатку. Вважає також безпідставним посилання суду в рішенні на п.5.4 Договору оренди від 02.02.2017, як на підтвердження отримання відповідачем завдатку, оскільки за змістом цього пункту сторони лише закріпили обов'язок позивача передати відповідачу 2700 грн. завдатку, без фіксування передачі грошових коштів.

Крім того, вважає неправомірним висновок суду про стягнення з відповідача завдатку в подвійному розмірі у зв'язку з порушенням відповідачем порядку розірвання договору, оскільки він суперечить умовам Договору, який не передбачає забезпечення завдатком виконання зобов'язань в процедурі розірвання договору.

Також вважає, що в частині стягнення моральної шкоди з відповідача, суд першої інстанції допустив неправильне застосування ст. 1167 ЦК України, яка на спірні відносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини.

На підставі викладеного, просила скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 червня 2018 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4, позивачем ОСОБА_2 не подавався.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась та подала клопотання про розгляд справи без участі скаржника. Подану нею апеляційну скаргу просила задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_3 просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 02 лютого 2017 року між ОСОБА_2 (позивач) та ОСОБА_4 (відповідач) було укладено довгостроковий Договір оренди квартири (а.с.7-9).

Відповідно до п. 4.1 Договору, строк оренди приміщення, що орендується, складає 12 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується за актом прийому передачі.

Відповідно до п. 5.1 Договору, щомісячна орендна плата за орендоване приміщення становить 2700 грн.

У відповідності до п.5.4. Договору, зобов'язання орендаря за сплатою орендної плати забезпечуються у вигляді завдатку в розмірі 2700 грн., а орендодавець відповідно до п.6.1. вказаного договору зобов'язаний забезпечувати безперешкодне використання орендарем квартири та майна в ній, а також не вчиняти дій, які б перешкоджати орендарю користуватися орендованим майном на умовах договору оренди.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані статтею 810 ЦК України, згідно з якою за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі, а його предметом можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина, що має бути придатним для постійного проживання у ньому. Сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи (статті 811-813 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 626, статтею 629, частиною 1 статті 651 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання відповідно до статті 611 ЦК України настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з п.10.3 Договору, строк договору оренди починає свій перебіг з 03.02.2017 року та закінчується 03.02.2018 року.

Згідно з п.10.5 Договору оренди, договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін договору у разі невиконання іншою стороною обов'язків, передбачених цим договором; та відповідно до п.10.6 цього Договору, орендодавець чи орендар має право розірвати цей Договір, попередивши іншу сторону за один місяць наперед.

06.05.2017 року від відповідачки надійшов лист-повідомлення про дострокове розірвання договору оренди з вимогою негайно звільнити квартиру, покликаючись на ст.ст. 782, 783 ЦК України (а.с.14-15).

Зазначені статті відносяться до загальних положень про найм, що містяться в главі 58 ЦК України.

Найм (оренда) житла регулюється главою 59 ЦК України і відповідно до ч.2 ст.825 ЦК України, на вимогу наймодавця договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду. Відповідного рішення суду не існує.

Відповідачка замінила замок на вхідних дверях орендованої позивачкою квартири, чим унеможливила використання квартири на умовах договору оренди, що не заперечується відповідачкою та підтверджується актом виконаних робіт №1602р17 від 08.05.2017, з якого слідує, що ФОП ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1, здійснено заміну замка в дерев'яних дверях (а.с.51).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що є доведеним той факт, що відповідачкою був порушений порядок розірвання договору оренди та він підтверджується належними доказами наявними в матеріалах справи.

Згідно з ч. 3 ст. 825 Цивільного кодексу України, договір найму квартири може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця або членів його сім'ї. У цьому випадку наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Згідно з ч. 2 ст. 825 ЦК, договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази.

Оскільки відповідач порушив зобов'язання з надання квартири у користування позивачу на встановлений договором строк, позивач мав право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, що передбачено договором між сторонами. Отриманий відповідачем завдаток підлягає поверненню позивачеві згідно з вимогами закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції проігноровано факт відсутності документального підтвердження отримання відповідачем від позивача 2700 грн. завдатку не заслуговує на увагу, адже внесення вказаної суми завдатку прямо передбачена п.5.4 Договору оренди та відповідачем не надано належних доказів неналежного виконання позивачем умов вказаного договору.

Крім того, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи доводи апеляційної скарги про те, що є неправомірним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача завдатку в подвійному розмірі у зв'язку з порушенням відповідачем порядку розірвання договору, оскільки він суперечить умовам Договору, який не передбачає забезпечення завдатком виконання зобов'язань в процедурі розірвання договору, виходячи з наступного.

Відповідно до п.8.1 Договору оренди, у випадку порушення зобов'язання, що виникає з цього Договору, сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним в Україні законодавством.

Згідно з п.11.1 Договору оренди, усі правовідносини, що виникають з цього Договору або пов'язані із ним, у тому числі пов'язані із дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього Договору, тлумачення його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення Договору, регламентуються цим Договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства.

Статтею 570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Згідно з ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Тобто, якщо сторона, яка передає завдаток, ухиляється від виконання договору, вона втрачає завдаток, а при порушенні зобов'язання стороною, яка отримала завдаток, вона зобов'язана повернути його іншій стороні в подвійному розмірі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно виходив з того, що отримавши згідно з умовами договору завдаток з метою забезпечення його виконання, про що зазначено в самому договорі, відповідач не довів тієї обставини, що повернув зазначені кошти після виселення позивачки з її ініціативи до закінчення строку дії договору.

В цій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

За наведеного місцевим судом обґрунтовано задоволено вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивачки завдаток у подвійному розмірі, що складає суму 5400 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції з посиланням на статті 23, 1167 ЦК України стягнув з відповідача 2500 грн. моральної шкоди.

Проте суд не врахував, що відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 611 ЦК України може мати місце у разі порушення зобов'язання лише у випадку, якщо такі правові наслідки встановлені договором або законом, що регулює відповідний вид зобов'язання.

Умовами укладеного між сторонами договору, а також главами 58, 59 ЦК України, зокрема в ст. 825, 826 ЦК України не передбачено таких правових наслідків його розірвання як відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову про стягнення моральної шкоди зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду у цій частині та ухвалення нового судового рішення.

Наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_2, яка стверджує про спричинення їх ОСОБА_4 не стосуються предмету спору. Як слідує з пояснень ОСОБА_2 з цього приводу існує кримінальне провадження в межах якого, або за наслідками якого, в іншому провадженні, вона може вирішувати питання про захист свого права - відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При поданні позову позивач сплатив судовий збір за дві вимоги : майнового характеру (про стягнення завдатку) сплативши 640 грн. судового збору та за вимогу немайнового характеру (про відшкодування моральної шкоди) сплативши 640 грн. судового збору, разом це 1280 грн. (а.с.1,2). Оскільки позов підлягає до часткового задоволення, а саме до задоволення підлягає вимога про стягнення завдатку, то з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача підлягає відшкодуванню лише 640 грн. - 50% сплаченого судового збору, пропорційно до задоволених вимог.

У зв'язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, а саме в частині відмови в позові про стягнення моральної шкоди, понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору за її подання підлягають відшкодуванню позивачем у розмірі 960 грн., пропорційно до задоволених вимог (150%, які підлягали б сплаті у мінімально визначеному законом розмірі при поданні позовної заяви).

Так з врахуванням того, що з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача підлягають відшкодуванню 960 грн. судового збору, натомість з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають відшкодуванню судові витрати в розмірі 640 грн. та здійснивши взаємозалік, до стягнення з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_4 підлягають судові витрати в розмірі 280 грн. (960-640).

Керуючись ст.ст.141, 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 червня 2018 рокуу даній справі в частині часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди та стягнення судового збору скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Відмовити в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди.

У решті рішення суду першої інстанції, а саме в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 завдатку в сумі 5400 грн., залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 280 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2018 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.В. Хилевич

С.С. Шимків