Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

Справа №377/731/18

Провадження №2/377/299/18

12 грудня 2018 року Славутицький міський суд Київської області у складі: головуючої - судді Теремецької Н.Ф., за участю секретаря судового засідання - Прядко Н.М., за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДРІМКАР» про захист прав споживача, визнання договору недійсним, повернення грошових коштів, стягнення неустойки, відшкодування моральної шкоди, -

У С Т А Н О В И В:

10 жовтня 2018 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просить:

- визнати недійсним попередній договір № 0042 купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 14 червня 2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ДРІМКАР» та ОСОБА_1, як такий, що містить несправедливі умови та ознаки використання відповідачем нечесної підприємницької практики;

- стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ДРІМКАР» на користь ОСОБА_1 сплачений аванс за попереднім договором купівлі-продажу № 0042 від 14.06.2018 року в сумі 43827,90 гривень, неустойку за кожний день затримки виконання вимог про надання товару, починаючи з 20 червня 2018 року в сумі 438,28 гривень, моральну шкоду в сумі 3400 гривень.

В обґрунтування позову позивач послався на те, що 14 червня 2018 року між позивачем і ТОВ «ДРІМКАР» був укладений попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0042, за яким сторони зобов'язалися у встановлений строк укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіль марки Renault, модель Duster, рік випуску 2015, на умовах попереднього договору. Згідно з пунктом 1.3 попереднього договору основний договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти основний договір і прийняття пропозиції другою стороною. Згідно з пунктом 1.5 попереднього договору сторони зобов'язались укласти основний договір 20 червня 2018 року за умови повного виконання ним пункту 2.1 попереднього договору. На виконання умов пункту 2.1 попереднього договору від 14.06.2018 року він здійснив оплату авансу відповідачу в сумі 43827 гривень 90 копійок. Станом на 20.06.2018 року (передбачену попереднім договором дату укладання основного договору) основний договір між ним і відповідачем укладений не був. Таким чином, позивач свої зобов'язання за договором виконав повністю і своєчасно, тому мав всі підстави розраховувати на виконання в свою чергу відповідачем умов договору і укладання основного договору 20 червня 2018 року, але відповідач своїх зобов'язань за договором не виконав. В зв'язку з тим, що відповідач своїх зобов'язань за договором не виконав відповідно до пункту 1.5 попереднього договору і, у зазначений в попередньому договорі строк, основний договір купівлі-продажу транспортного засобу сторони не уклали з вини відповідача, тому зобов'язання, встановлені попереднім договором, припиняються. 16 липня 2018 року позивачем було направлено на адресу відповідача заяву про розірвання попереднього договору купівлі-продажу т/з від 14.06.2018 року і повернення сплачених коштів в сумі 43827,90 гривень. Вказаний попередній договір містить несправедливі умови та укладений з боку відповідача з використанням нечесної підприємницької практики, введенням споживача в обману. Крім того, позивач, посилаючись на ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», просить відшкодувати йому моральну шкоду в сумі 3400 гривень, яка заподіяна йому неправомірними і обманними діями відповідача щодо спонукання і примушення сплатити наперед кошти для подальшого укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Відповідно до п.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просив стягнути з відповідача 438,28 гривень неустойки за кожен день затримки виконання зобов'язання надання товару, починаючи з 20 червня 2018 року.

Позивач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач у судове засідання свого представника повторно не направив, про дату, час та місце розгляду був повідомлений за правилами ст. 128-130 ЦПК України, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за відсутністю його представника до суду не надав, причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надіслав.

За наявності умов, передбачених ст. ст. 280-282 ЦПК України, відповідно до ухвали суду від 12 грудня 2018 року суд ухвалив заочне рішення у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 червня 2018 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДРІМКАР» було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0042.

Відповідно до п. 1.1 попереднього договору сторони зобов'язались у встановлений строк укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу, на умовах, встановлених у цьому попередньому договорі.

Пунктом 1.2 попереднього договору визначено, що транспортний засіб, який продавець зобов'язується придбати у третіх осіб для його відчуження покупцеві за основним договором, та який являтиметься предметом основного договору, має наступні ідентифікаційні ознаки: марка RENAULT; модель DUSTER; рік випуску 2015; інші характеристики - чорний, 1.5/дизель, 5 мех./4*4/.

Згідно з п. 1.5 попереднього договору сторони зобов'язуються укласти основний договір 20 червня 2018 року, за умови повного виконання п. 2.1 цього попереднього договору. Якщо на зазначену вище дату майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що основний договір буде укладено на 5 (п'ятий) день після придбання продавцем майна, про що останній зобов'язується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили 31 грудня 2019 року.

Відповідно до п. 2.1 попереднього договору на підтвердження дійсних намірів сторін на укладення основного договору в момент укладення цього попереднього договору покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти в розмірі 43827,90 гривень, а продавець своїм підписом під цим попереднім договором підтверджує отримання таких коштів.

На виконання умов п. 2.1 попереднього договору від 14 червня 2018 року позивач здійснив оплату на рахунок ТОВ "ДРІМКАР» 43827,90 гривень, що підтверджується квитанцією ПАТ «БАНК «Український капітал» № ПН6267 від 14.06.2018 року, та в якій зазначено призначення платежу: сплата за т/з (купівля автомобіля згідно договору № 0042 від 16.06.2018 р., без ПДВ. Плат. ОСОБА_1.

Як вбачається з долученої позивачем до справи копії заяви від 16.07.2018 року, адресованій ТОВ «ДРІМКАР», позивач просив відшкодувати понесені ним витрати у вигляді сплаченого авансу в сумі 43827,90 гривень, оскільки відповідачем було порушено п. 1.5 попереднього договору № 0042 від 14.06.2018 року. Факт направлення вказаної заяви на адресу ТОВ «ДРІМКАР» підтверджується фіскальним чеком ПАТ «Укрпошта» від 17.07.2018 року.

З листа № 0042-08.08.2018 від 08.08.2018 року ТОВ «ДРІМКАР», адресованого ОСОБА_1, копію якого позивачем долучено до справи, вбачається, що відсутні правові підстави для дострокового розірвання (припинення) договору та повернення грошової суми, сплаченої на виконання п. 2.1 попереднього договору.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 635 ЦК України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Як зазначено у ч. 1 і 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилом ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, регулює Закон України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (частина перша цієї статті).

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (частина друга цієї статті).

Згідно положень частини третьої цієї статті несправедливими є, зокрема, умови договору про:

виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника) ( пункт 2 цієї частини);

встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункт 3 цієї частини);

надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 цієї частини);

надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається (пункт 6 цієї частини);

надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (пункт 7 цієї частини);

установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (пункт 10 цієї частини);

обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей (пункт 15 цієї частини);

встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх (пункт 16 цієї частини);

надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди (пункт 17 цієї частини).

Згідно частини четвертої цієї статті перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Відповідно до частини п'ятої цієї статті якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

За правилом частини шостої цієї статті у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Згідно з приписами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Судом встановлено, що укладений між сторонами попередній договір взагалі не містить умов щодо відповідальності продавця, з вини якого не укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, та повернення внесеної на рахунок продавця грошової суми як авансу за основним договором за будь-яких умов. Вказане свідчить про те, що умови попереднього договору порушують принцип добросовісності, містять дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди ОСОБА_1 як споживачеві.

Саме з цих підстав попередній договір № 0042 купівлі продажу транспортного засобу від 14 червня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ДРІМКАР», слід визнати недійсним.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи, що укладений між сторонами попередній договір визнається судом недійсним, слід застосувати реституцію як спосіб захисту цивільного права, а саме стягнути з відповідача на користь позивача 43827,90 гривень, сплачених позивачем відповідно до п.2.1 попереднього договору.

За встановлених обставин справи суд вважає позов в частині визнання недійсним попереднього договору № 0042 купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного 14 червня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДРІМКАР» та ОСОБА_1, і стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДРІМКАР» на користь ОСОБА_1 грошових коштів за попереднім договором купівлі-продажу № 0042 від 14.06.2018 року в сумі 43827 гривень 90 копійок обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Позов в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, посилається на ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», та вважає, що суд повинен одночасно вирішити це питання при задоволенні прав споживача без документального доказування на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Згідно ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Як зазначено у п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Аналіз вказаної норми свідчить про те, що моральна шкода відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відшкодовується лише в разі, якщо вона завдана недоліками продукції(дефекту в продукції).

Враховуючи те, що оспорюваний попередній договір купівлі продажу транспортного засобу визнається судом недійсним і транспортний засіб позивачу не передавався, то правових підстав для відшкодування моральної шкоди немає.

Не підлягає задоволенню також позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за кожен день затримки вимоги про надання товару, починаючи з 20 червня 2018 року, в сумі 438,28 гривень з наступних підстав.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина 1).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина 3).

Згідно абзацу першого частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення неустойки, посилається на ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

Виходячи з того, що попередній договір купівлі продажу транспортного засобу визнається судом недійсним, а не приймається рішення про його розірвання, то підстави для стягнення неустойки відсутні, оскільки відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України та ст.ст. 1-4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 гривень 80 копійок, від сплати якого звільнений позивач.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним попередній договір № 0042 купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 14 червня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДРІМКАР» та ОСОБА_1.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «ДРІМКАР», , адреса місця знаходження: м. Харків, вул. Руставелі, 4/20, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, грошові кошти за попереднім договором купівлі-продажу № 0042 від 14.06.2018 року в сумі 43827 гривень 90 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДРІМКАР», , адреса місця знаходження: м. Харків, вул. Руставелі, 4/20, на користь держави судовий збір в сумі 704 гривні 80 копійок.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається через Славутицький міський суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса місця проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДРІМКАР», , адреса місця знаходження: м. Харків, вул. Руставелі, 4/20.

Повне рішення виготовлено 17 грудня 2018 року.

Суддя Н. Ф. Теремецька