Справа №489/4386/17
Провадження №2/489/552/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 у складі:

головуючого судді Румянцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань ОСОБА_2,

за участю: позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа біржа нерухомості «Едвайс-консульт» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.02.1998 року в звязку із тим, що цей договір був посвідчений на біржі нерухомості «Едвайс-консульт». На теперішній час вона не має можливості реалізувати свої права, а також просить визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, оскільки квартира придбана за час шлюбу за спільні кошти.

Позивач у судовому засідання підтримала позовні вимоги, просила задовольнити позов.

Відповідач визнав позов в повному обсязі, просив його задовольнити.

Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, сформованого 08.07.2017 року, відповідно до якого вбачається, що ОСОБА_6 20 липня 1985 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище з «Марикіна» та «Блехман» (а.с. 9).

05 лютого 1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі продажу на квартиру АДРЕСА_2, даний догові посвідчувався на біржі нерухомості «Едвайс-консульт» та зареєстрований в ММБТІ за реєстровим № 16288.

Претензій сторони один до одного не мали, всі умови договору купівлі-продажу нерухомого майна дотримані. Проте на даний час нотаріальне посвідчення договору неможливе.

У звязку із наміром реалізувати свої права шляхом поділу майна подружжя, позивач просить суд визнати договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.02.1998 дійсним.

На час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна сторони цього договору ухилились від його нотаріального посвідчення, а на даний час визнання такого договору дійсним можливе лише в судовому порядку.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилаються на те, що її чоловік придбав квартиру на їх спільні кошти на біржі, однак через необізнаність сторін договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений, а лише зареєстрований на біржі. Позивач вказує, що після укладання договору сторонами були виконані умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відразу після укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами, позивачами було зареєстровано право власності в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу.

Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли в лютому 1998 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною.

При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обовязки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним.

Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Приймаючи до уваги те, що позивач хоч і не є стороною договору, але вважає квартиру спільним майном набутим під час шлюбу, тобто є зацікавленою особою, не має можливості усунути порушення своїх прав в позасудовому порядку, позов у частині вимог про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача про поділ майна подружжя, суд приходить до наступного.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, сформованого 08.07.2017 року, відповідно до якого вбачається, що ОСОБА_6 20 липня 1985 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище з «Марикіна» та «Блехман» (а.с. 9).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєві від 22 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають.

Позивач посилається на те, що за час шлюбу сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до довідки з КП Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 30.05.2018 року за вих. № 1219АДРЕСА_4 будинку № 80 по вулиці космонавтів в місті ОСОБА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05.02.1998 року, укладеного на біржі нерухомості «Едвайс-консульт» та зареєстрованого в БТІ 06.02.1998 року.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до обєктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сімї, а не власні, не повязані з сімєю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

Приписами статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За ч. 2 цієї статті, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

За змістом ч. 4 та ч. 5 вказаної статті, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Положеннями ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У відповідності з ч. 3 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно розяснень, що містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пунктом 24 цієї Постанови розяснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року в справі №6-211цс14 дійшов до висновку, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01 липня 2015 року в справі №6-612цс15, передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15, в постанові від 05 квітня 2017 року в справі №6-399цс17.

Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи те, що вищезазначене майно було придбане сторонами за час шлюбу, за спільні кошти та є обєктом права спільної сумісної власності, враховуючі визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, доведений та підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа біржа нерухомості «Едвайс-консульт» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, зареєстрований на біржі нерухомості «Едвайс-консульт» від 05.02.1998 року, укладений між ОСОБА_4, з одного боку, та ОСОБА_5, з іншого боку.

Визнати квартиру АДРЕСА_5 обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_5.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_5.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Апеляційного суду Миколаївської області.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії ЕО 522894, виданий Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області .

Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: ОСОБА_5, останнє відоме місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Третя особа: Біржа нерухомості «Едвайс-консульт», юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Пушкінська, 52.

Суддя Ленінського районного

суду міста ОСОБА_1 Румянцева

Повний текст судового рішення складений «10» вересня 2018 року.