Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Пр. № 22-ц/778/2121/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному сумісному майні подружжя в порядку поділу майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь, в рахунок грошової компенсації 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль 80073 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вона із відповідачем з 22.09.2006 року перебувала у шлюбі. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль марки Geely модель Emgrand 7 RV (1,5 L) SKD, 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 99000,00 грн., який було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 Частина грошових коштів на покупку автомобілю у сумі 60540,00 грн. була отримана відповідачем на підставі укладеного 23.01.2014 року з ПАТ «Укрсоцбанк» кредитного договору та виплачена подружжям за час перебування у шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.09.2015 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Оскільки між ними не було досягнуто згоди про поділ спільного майна подружжя, ОСОБА_3 до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 19.08.2015 року був поданий позов про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Дізнавшись про це, ОСОБА_2 27.08.2015 року відчужив спірний автомобіль без згоди позивача на користь своєї співмешканки ОСОБА_4 Згодом, 20.10.2015 року ОСОБА_4 продала вказаний автомобіль ОСОБА_5 Вартість автомобіля оцінена у 160146,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2018 року (а.с. 118120) позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Geely модель Emgrand 7 RV, 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, у розмірі 80073,00 грн., і судовий збір у сумі 800,73 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 125-128) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, його нормами правильно керувався суд першої інстанції при розгляді цієї справи та ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі, саме його нормами має також керуватись апеляційний суд при апеляційному перегляді законності та обґрунтованості останнього. До утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується (п. 8 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 1409) апеляційне провадження у цій справі відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 142).

Позивач ОСОБА_3 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 152-159).

Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційному суду відповідь на відзив (а.с. 170-174).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 09 серпня 2018 року (а.с. 164) не відбувся та був відкладений в порядку задоволення заяви позивача ОСОБА_3 про його відкладення (а.с. 160-162).

У судове засідання 06 вересня 2018 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 165, 169) сторони у цій справі - позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання сторін у цій справі - позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю сторін у цій справі за присутністю їх представників: представника відповідача ОСОБА_2 за ордером (а.с. 163, 72-75)) адвоката ОСОБА_6 та представника позивача ОСОБА_3 за ордером - адвоката (а.с. 175-176) ОСОБА_7

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, зокрема: представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6, який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що інших доказів, окрім тих, що вже надані у матеріали цієї справи, в обґрунтування позиції відповідача у цій справі він не може, представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що шлюбні відносини сторін припинені саме у січні 2015 року, що підтверджується рішенням суду від 01.09.2015 року про розірвання шлюбу сторін за позовом відповідача, в якому він особисто це зазначав (визнавав); ОСОБА_8 є судовим експертом та мав право надавати вищезазначений висновок; мати відповідача - ОСОБА_3 дійсно надсилала свої кошти ОСОБА_2, але не на погашення кредиту на вищезазначений автомобіль, а на зберігання, оскільки вона боялася їх залишати у себе в квартирі; кредит був виплачений спільними коштами подружжя, відповідач ОСОБА_2 без її згоди «продав» вищезазначений автомобіль своїй співмешканці ОСОБА_4, як тільки дізнався, що ОСОБА_3 подає позов про його поділ між подружжям, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 141, 263, 265, 273, 354 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 22.09.2006 року було укладено шлюб (свідоцтво про шлюб, копія а.с. 7). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.09.2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (копія а.с. 8).

Під час перебування у шлюбі, 22.01.2014 року сторонами було придбано автомобіль марки Geely модель Emgrand 7 RV (1,5 L) SKD, 2013 р.в., державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 99000,00грн. Зазначений транспортний засіб зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 (а.с. 20-21).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 23.01.2014 року між ОСОБА_2 та ПАт «Укрсоцбанк» договору кредиту № 997А01 на купівлю автотранспортних засобів, відповідачем було отримано кредит на купівлю спірного автомобілю у сумі 60540,00 грн. (а.с.9-19). Вказаний кредитний договір був укладений з письмового дозволу позивача та погашений за час шлюбу.

27.08.2015 року автомобіль марки Geely модель Emgrand 7 RV (1,5 L) SKD, 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 був відчужений відповідачем на користь ОСОБА_4 (а.с. 22-24).

Докази наведеної обставини містяться у матеріалах справи та цей факт визнаний відповідачем. Доказів надання позивачем згоди на продаж автомобілю відповідачем суду у матеріали цієї справи не надано.

В свою чергу, 20.10.2015 року спірний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_5, що підтверджується відповіддю Територіального сервісного центру № 2342 Регіонального сервісного центру в Запорізькій області від 24.05.2016 року (а.с. 23) та також визнано відповідачем.

В підтвердження вартості спірного автомобілю позивач надала суду першої інстанції два висновки Консультативно-автоекспертного бюро ТОВ «Виробничо-експертне підприємство «Стандарт-Сервіс», виходячи с ціни автомобілю на час його відчуження відповідачем на користь ОСОБА_4 та на час розгляду справи судом.

З висновку Консультативно-автоекспертного бюро ТОВ «Виробничо-експертне підприємство «Стандарт-Сервіс» від 05.08.2016 року вих. № 22 вбачається, що середньо- ринкова вартість автомобілю марки Geely модель Emgrand 7 RV (1,5 L) SKD, 2013 року випуску, в об'ємом двигуна 1500 см.куб., вид пального бензин, за станом цін на 27.08.2015 року, тобто на день його продажу ОСОБА_2 ОСОБА_4, на ринку України, з урахуванням тієї обставини, що вказаний легковий автомобіль піддавався ремонту після дорожньо-транспортної пригоди, становила 147132,00 грн. (а.с. 26-27).

Згідно із іншим висновком Консультативно-автоекспертного бюро ТОВ «Виробничо-експертне підприємство «Стандарт-Сервіс» від 09.09.2016 року вих. № 23, тобто на час звернення позивача до суду, середньо ринкова вартість автомобілю марки Geely модель Emgrand 7 RV (1,5 L) SKD, 2013 року випуску, в об'ємом двигуна 1500 см.куб., вид пального бензин, за станом цін на 09.09.2016 року на ринку України за умови, що на автомобілі маються сліди відновлювального ремонту 3 (трьох) і більше деталей, складає 160146,00 грн.(а.с.29).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, яке є об'єктом права спільною сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Будь-яких домовленостей між сторонами у цій справі щодо поділу спільного сумісного майна подружжя у вигляді вищезазначеного автомобілю судом першої інстанції не було встановлено. Шлюбний договір між сторонами не укладався. Звідси, суд першої інстанції правильно вважав, що частка кожного з подружжя у спільному майні складає по 1/2 частині відповідно.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою.

Ч. 3 ст. 370 ЦК України передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності здійснюється в порядку, встановленому ст. 364 ЦК України. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

З урахуванням тієї обставини, що спірний автомобіль був відчужений відповідачем на користь третьої особи, а потім знов перепроданий, суд першої інстанції правильно знайшов ґрунтовними позовні вимоги ОСОБА_3 щодо стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль.

Згідно із п.п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Під час розгляду справи, на підставі пояснень сторін у цій справі судом першої інстанції було правильно встановлено, що зазначений вище автомобіль марки Geely модель Emgrand 7 RV (1,5 L) SKD, 2013 р.в., був проданий відповідачем без згоди позивачки. Відповідач здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах чи на її потреби.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечення відповідача щодо належності спірного автомобілю до спільної сумісної власності подружжя та покупку наведеного автомобілю виключно за кошти відповідача та особисто для своїх власних потреб у передбаченому законом порядку, суд першої інстанції правильно вважав недоведеними у цій справі.

Так, відповідачем не було надано суду першої інстанції у цій справі доказів, що отримані ним у 2009 році в якості страхового відшкодування грошові кошти у сумі 40140,00 грн. (а.с. 84-85) були витрачені позивачем на покупку у 2014 році спірного автомобілю.

Згодом відповідач та його представники надали інші пояснення щодо вказаної страхової виплати, пояснивши суду першої інстанції, що за вказані гроші ОСОБА_2 придбав автомобіль Daewoo Lanos, який ним був проданий та виручені від продажу гроші були витрачені на покупку марки Geely модель Emgrand 7 RV (1,5 L) SKD, 2013 р.в. При цьому, докази на підтвердження наведених обставин суду першої інстанції також не були надані.

Під час розгляду справи відповідачем також не доведено той факт, що ним від матері було отримано у подарунок 100000,00 російських рублів (а.с. 81-83), що становило 35012,20 грн., та вказані грошові кошти витрачені на погашення кредиту. Суду першої інстанції в якості доказу наведених обставин не надано відповідного договору дарування, а також доказів того, що наведені грошові кошти були сплачені на погашення укладеного кредитного договору на покупку автомобілю, а також, що зазначена грошова сума надавалася виключно відповідачеві, а не подружжю ОСОБА_2. Заява ОСОБА_9 до приватного нотаріуса Кияниці Н.В. про ці обставини (а.с. 76) не є належним доказом, оскільки надання грошових коштів у дар повинні підтверджуватися письмовими доказами.

Крім того, посилання відповідача, що на час отримання від матері у вересні місяці 2014 року наведених грошових коштів подружжя сумісно вже не проживало, а отже відповідач за власні кошти погашав кредит на автомобіль, спростовується рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.09.2015 року у справі 336/5078/15-ц (а.с. 8), яким розірвано шлюб між сторонами. Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що ОСОБА_2 при подачі позову про розірвання шлюбу послався, що шлюбні відносини між подружжям припинилися у січні 2015 року (а.с. 158), а не у вересні 2014 року, як стверджував відповідач у суді першої інстанції у цій справі.

Також, суд першої інстанції правильно вважав недоведеним факт отримання відповідачем в борг у ОСОБА_11 грошових коштів у сумі 3000,00 доларів США, що еквівалентно 23970 грн. (а.с.77, 79), оскільки надана суду першої інстанції копія розписки не є належним та допустимим доказом наведеної обставини. Факт отримання в борг у ОСОБА_11 3000,00 доларів США категорично заперечувалося представником позивача у суді першої інстанцї. Крім того, відповідач не надав суду першої інстанції доказів згоди позивачки на укладення наведеного правочину.

Оскільки, при вищевикладених обставинах судом першої інстанції було правильно встановлено, що під час розгляду справи встановлено, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, відчужений без згоди одного з подружжя під час тривання спору про поділ майна, позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію її частки вартості автомобіля. За таких підстав, суд першої інстанції правильно встановив,що з відповідача підлягає стягненню компенсація вартості частки позивача у спільному майні подружжя, тобто 1/2 частки в сумі 80073,00 грн. (160146,00 грн./2).

Заперечення відповідача проти вартості автомобіля у суді першої інстанції, визначеної на підставі висновку Консультативно-автоекспертного бюро ТОВ «Виробничо-експертне підприємство «Стандарт-Сервіс» від 09.09.2016 року вих. № 23, ніякими доказами не підтверджені. Посилання відповідача, що з огляду на довідку-рахунок серії ААЕ № 289108 спірний автомобіль був ним проданий за 90000,00 грн., суд першої інстанції правильно не взяв до уваги, оскільки довідка-рахунок за своєю правовою природою не є договором купівлі-продажу, в якому відповідно до ст.ст. 632, 691 ЦК України повинна бути встановлена ціна договору. Більше того, до прийняття 18 листопада 2015 року Кабінетом міністрів України постанови № 941 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів», якою було скасовано довідки-рахунки для оформлення придбання транспортних засобів, довідка-рахунок була лише одним з переліку обов'язкових документів для реєстрації права власності на автомобіль відповідним територіальним сервісним центром і вона не є належним доказом дійсної вартості автомобілю. До того ж, посилання відповідача щодо продажу ним автомобілю за 90000,00 грн. спростовані також таким доказом, як висновок Консультативно-автоекспертного бюро ТОВ «Виробничо-експертне підприємство «Стандарт-Сервіс» від 05.08.2016 року вих. № 22, в якому судовим експертом визначена дійсна вартість автомобілю на день його продажу - 27.08.2015 року відповідачем ОСОБА_4 Інших належних та допустимих доказів стосовно вартості автомобіля, відмінної від вартості, визначеної судовим експертом, відповідач не надав суду першої інстанції та не спростував доводів позивачки щодо відповідної вартості.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 дублюють його заперечення проти позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача ОСОБА_2 у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права…фізичних осіб…у спосіб, визначений законом… (ст. 5 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Випадки, встановлені ст. 82 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, для звільнення відповідача ОСОБА_2 у цій справі від доказування, відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник не надали суду першої інстанції належних допустимих доказів в обґрунтування заперечень відповідача проти позову позивача у цій справі та зокрема того, що вказаний автомобіль є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та він мав право без згоди ОСОБА_3 розпоряджатися останнім, зокрема шляхом продажу його третім особам.

Судом першої інстанції у цій справі правильно взята до уваги дійсна вартість автомобілю у розмірі 160146,00 грн., визначена судовим експертом ОСОБА_8 саме на час розгляду цієї справи судом першої інстанції, що узгоджується із вимогами ст.ст. 69-72 СК України, ст. 372 ЦК України, та який врахував інформацію позивача про пошкодження автомобілю, отримані в дорожньо-транспортній пригоді (а.с. 86, 92-93).

Належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справі відсутні та стороною відповідача апеляційному суду не надані.

Хоча, апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2

Суд першої інстанції при розгляді цієї справи міг приймати та правильно прийняв до уваги у цій справі висновок судового експерта ОСОБА_8 вих. № 23 від 09.09.2016 року (а.с. 29) щодо дійсної вартості автомобілю, здійснений на замовлення позивача ОСОБА_3, що узгоджується із вимогами ст. 102 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, за змістом якої висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасників справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник не спростували у цій справі належними допустимими доказами той факт, що кредит на користь Банку, отриманий подружжям на придбання вищезазначеного автомобілю, був виплачений 13.01.2015 року (а.с. 96) спільними коштами подружжя та ще до припинення шлюбних відносин сторін у цій справі (а.с. 8, 158).

Те, що кошти на погашення кредиту від імені подружжя вносились саме ОСОБА_2 відповідає умовам вищезазначеного договору, де позичальником був зазначений саме ОСОБА_2

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, стороною відповідача апеляційному суду у цій справі не надані.

Доказом, передбаченим ст. 367 ч. 3 ЦПК України, який може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі, є надана апеляційному суду стороною позивача копія позовної заяви ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (а.с. 158), в якій він сам зазначає (визнає) той факт, що шлюбні відносини із ОСОБА_3 ним припинені лише з січня 2015 року, тобто вже після погашення подружжям вищезазначеного кредиту на автомобіль.

Мати відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_9 є заінтересованою особою у цій справі, її письмові пояснення із нотаріально посвідченим підписом останньої від 21.08.2016 року на адресу суду першої інстанції (а.с. 76) не можна вважати показами свідка, оскільки остання при їх наданні судом про кримінальну відповідальність не попереджалась.

Перерахування коштів ОСОБА_9 ОСОБА_2 (а.с. 71-73) не містить призначення платежу «в дар сину ОСОБА_2С» чи «на погашення кредиту ОСОБА_2 за вищезазначений автомобіль».

А тому посилання сторони відповідача у цій справі на те, що відповідач погашав кредит на автомобіль на користь Банку коштами, подарованими йому його матір'ю, у цій справі ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Вищезазначена заява ОСОБА_9 та квитанції про перерахування коштів не можуть свідчити про укладення саме договору дарування саме цих грошей саме на користь ОСОБА_2 саме на погашення кредиту.

Позивач ОСОБА_12 цей факт у суді першої інстанції не визнала. В силу вимог ст. 78 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України. Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішено у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 у цій справі будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (а.с.124), сплаченого ним при подачі вищезазначеної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст.ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. п. 8,9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 07.09.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.