Справа №473/2037/18 06.09.2018
Провадження №22-ц/784/1372/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого: судді Прокопчук Л.М.

Суддів Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Гавор В.Б.

За участю учасників справи представника позивача адвоката ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 липня 2018 року, постановлене в приміщенні того ж суду о 15:07 год. у складі судді Старжинської О.Є. у цивільній справі (єдиний унікальний номер 473/2037/18, номер провадження 22-ц/784/1372/18) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

14.06.2018 року позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2, який є її сином, про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком через не проживання у ньому більше одного року без поважних причин

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вона згідно свідоцтва про право власності виданого 03.04.1992 року виконавчим комітетом Дорошівської сільської ради є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідач є зареєстрованим в ньому з 06.04.1998 року, але не проживає з 2000 року, обрав місце проживання з сім'єю, яку створив і не бажає добровільно знятися з місця реєстрації

Посилаючись на вимоги ст. 405 ЦК України, а також на те, що реєстрація місця проживання відповідача в спірному будинку створює для неї перешкоди в здійсненні її прав власника щодо користування та розпорядження своєю власністю ОСОБА_3 просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с. 1-4).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 липня 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 в зв'язку з не проживанням у ньому понад один рік без поважних причин (а.с. 23).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. ОСОБА_2 зазначає, що він дійсно не проживає за вказаною адресою, але не без поважних причин. Мати та її співмешканець постійно чинять йому перешкоди в проживанні, тому він не має можливості скористатися своїм правом на проживання (а.с. 25).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, вважаючи апеляційну скаргу безпідставною.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач підтримав доводи апеляційної скарги, пояснив, що він не проживає в спірному будинку із-за неприязних відносин з позивачем та її співмешканцем. З приводу порушення свого права користування спірним будинком він ні до якого органу не звертався.

Представник позивача просила відмовити в задоволені апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наявні в справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оспорюване рішення таким вимогам закону відповідає.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В відповідно до роз'яснень, що містяться в п.п. 34, 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено та відповідає доказам, що маються у справі, що власником будинку АДРЕСА_1 є позивач відповідно до свідоцтва про право власності від 03.04.1992 року, виданого Дорошівською сільською радою.

Відповідач є сином позивача, який зареєстрований за вказаною вище адресою з 06.04.1998 року, але з 2000 року він без поважних причин не проживає у вказаному будинку.

Зазначені обставини відповідач не заперечував в судовому засіданні суду першої інстанції та не заперечує в апеляційній скарзі. При цьому він посилається на те, що це сталося внаслідок погіршення відносин з позивачем та вчиненням нею та її співмешканцем перешкод в проживанні у будинку.

З цього приводу судом першої інстанції зазначено, що доказів поважності причин не користування житловим будинком відповідач не надав.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції.

Відповідач не заперечує той факт, що в спірному будинку він фактично не проживає з 2000 року, оскільки створивши свою сім'ю, проживає в іншому будинку з своєю дружиною та дітьми. До будь-якого органу з приводу захисту своїх прав на проживання у спірному будинку на протязі 17 років він не звертався.

За такого висновки суду щодо втрати відповідачем права користування спірним будинком є обгрунтованими.

Відповідно до положень ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи апеляційної скарги про створення перешкод відповідача у проживанні в спірному будинку позивачем та її співмешканцем нічим не підтверджені.

Не було надано таких доказів відповідачем суду першої інстанції, а в апеляційній скарзі не наведено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що факт реєстрації його в спірному будинку не впливає на право позивача отримати субсидію безпідставні, оскільки за змістом ст. 405 ЦК України право власності позивача є абсолютним, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК). Тобто незалежно від того, чи створює реєстрація відповідача в спірному будинку перешкоди в отриманні субсидії позивачу, чи ні, позивач має право захищати свої інтереси у спосіб, заявлений в позові.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не містять підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 липня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови виготовлено 10.09.2018 року