АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/4096/17 Номер провадження 22-ц/786/1817/18Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Кривчун Т.О., Кузнєцової О.Ю. при секретарі: Радько О.М.

за участі представника позивача - ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Житлово-комунальної контори "Полтаваоблагробуд" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Житлово-комуналь-ної контори «Полтаваоблагробуд» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що відповідно до наказу №32-К від 07 жовтня 2011 року вона була прийнята на посаду юриста ЖКК «Полтаваоблагробуд». Рішенням Господарського суду Полтавської області від 23 листопада 2006 року ЖКК «Полтаваоблагробуд» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, закінчення якої передбачало звільнення всіх працівників. Також зазначала, що в період з 08 липня 2014 року по 14 травня 2017 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

24 жовтня 2016 року, самостійно шукаючи роботу, вона звернулася до відділу кадрів ЖКК «Полтаваоблагробуд» за ксерокопією трудової книжки і дізналася, що всі працівники звільнені з підприємства 1,5 роки тому.

Копію трудової книжки отримала лише 26 жовтня 2016 року. Посилалась на те, що таке звільнення є незаконним, оскільки з нею не був проведений розрахунок, не виплачена вихідна допомога відповідно до ч. 2 ст. 44 КЗпП України, трудову книжку видано з порушенням ст. 47 КЗпП України, тобто не 21 травня 2015 року, коли зроблено запис про звільнення в трудовій книжці, а 26 жовтня 2016 року, не видано копію наказу про звільнення, окрім того, відповідачем порушено вимоги п.п. 2.4, 2.5., 4.1, 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року №58, зважаючи на те, що вона знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення жінок, які мають дітей до трьох років забороняється, крім випадків ліквідації підприємства, коли допускається обов'язкове працевлаштування.

З наведених підстав просила поновити строк на оскарження рішення про її звільнення, визнати незаконним та скасувати наказ від 21 травня 2015 року №2 про звільнення з посади юриста ЖКК «Полтаваоблагробуд»; зобов'язати відповідача не пізніше наступного дня після ухвалення рішення видати наказ про її поновлення на роботі на посаді юриста ЖКК «Полтаваоблагробуд» з 21 травня 2015 року; визнати недійсним внесення до трудової книжки запису про день звільнення №8 від 21 травня 2015 року; зобов'язати внести до трудової книжки позивача запис про недійсність запису №8 від 21 травня 2015 року.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 червня 2018 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що постановою господарського суду Полтавської області від 23 листопада 2006 року Житлово-комунальну контору «Полтаваоблагробуд» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру /т.1, а.с.128-131/. 07 жовтня 2011 року ОСОБА_3 була прийнята на посаду юриста Житлово-комунальної контора «Полтаваоблагробуд» на підстав і наказу №32-К від 07 жовтня 2011 року, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 виданої 03 вересня 2001 року /т. 1, а. с. 14/. Наказом №1/1 від 20 березня 2015 року про скорочення чисельності і штату працівників Житлово-комунальної контори «Полтаваоблагробуд», у зв'язку з визнанням боржника - Житлово-комунальної контори «Полтаваоблагробуд» банкрутом та відкриттям ліквідаційної процедури відповідно до постанови господарського суду Полтавської області від 23 листопада 2006 року по справі №7/262, наказано провести скорочення чисельності і штату працівників Житлово-комунальної контори «Полтаваоблагробуд» шляхом скорочення чисельності працівників житлово-комунальної контори в кількості 17 осіб, зокрема, юриста Лазарєву Катерину Валентинівну з 21 травня 2015 року. Також наказано звільнити працівників, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України з 21 травня 2015 року, зокрема, і юриста Лазарєву Катерину Валентинівну /т. 1, а. с. 85-86; 142-143/.

Зазначений наказ доведено до відома ОСОБА_3 під підпис / т. 1, а. с. 87, 144/.

Окрім того, 30 березня 2015 року ОСОБА_3 персонально попереджено про звільнення з посади юриста відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується її підписом /т. 1, а. с. 88, 145/. З копії трудової книжки НОМЕР_1, виданої 03 вересня 2001 року вбачається, що ОСОБА_3 звільнена з посади юриста у зв'язку з ліквідацією підприємства згідно п.1 ст. 40 КЗпП 21 травня 2015 року на підставі наказу №2 від 21 травня 2015 року /т. 1, а.с.14/. Згідно книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, трудову книжку ОСОБА_3 отримала 26 жовтня 2016 року /т. 1, а. с. 20-21/. За нормами п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизна-чений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілю-вання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці /ч.1 ст. 49-2 КЗпП України/.

Судом першої інстанції встановлено, що звільнення ОСОБА_3, враховуючи повну ліквідацію підприємства, відповідачем проведено з попередженням її про звільнення у визначений законом строк, тобто з дотриманням вищенаведених норм.

В той же час, судом встановлено, що позивач має доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що зокрема підтверджується свідоцтвом про народження /т.1, а.с.15/.

За змістом ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Ліквідацією юридичної особи є спосіб припинення суб'єкта господарювання при якому припиняються всі його права, а зобов'язання мають бути виконані повністю в межах ліквідаційної процедури /ст. 111 ЦК України/.

Під реорганізацією юридичної особи розуміють припинення юридичної особи з переходом прав та обов'язків до іншої особи (правонаступника) в порядку загального правонаступництва /ст. 104 ЦК України/. При цьому, згідно частини четвертої статті 36 КЗпП України у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Звідси вірним є висновок суду про те, що обов'язок працевлаштування зазначеної у статті 184 КЗпП України категорії жінок може бути покладено на власника підприємства, установи, організації лише у випадку реорганізації юридичної особи, коли права та обов'язки юридичної особи переходять до іншої особи внаслідок правонаступництва.

Порядок вивільнення працівників передбачено нормами ст. 49-2 КЗпП України. Згідно визначеного порядку при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю на підприємстві на якому відбувається вивільнення працівників, а саме така обставина настає внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації після визнання їх банкрутом та від-криття ліквідаційної процедури, власник або уповноважена ним особа, а в даному випадку - ліквідатор, доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Саме державна служба зайнятості в силу частини четвертої наведеної статті вчиняє дії по працевлаштуванню вивільненого працівника.

Відповідно до ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення», роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

Частиною третьою ст. 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, зокрема, заборонено звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років та передбачено обов'язкове працевлаштування у випадках їх звільнення у зв'язку з ліквідацією підприємства. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнен-ня, обов'язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі. Оскільки згідно з статтею 235 зазначеного Кодексу підставою для понов-лення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов'язку по працевлаштуванню звільненого працівника, зокрема жінки, яка має дитину віком до трьох років, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов'язання по працевлаштуванню.

Такий висновок суду кореспондує правовій позиціі, висловленій в Постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року по справі №175/167/16-ц, а також правовому висновку, щодо подібних правовідносин, зробленому Великою Палатою Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі №911/3259/16.

В свою чергу ОСОБА_3 позовних вимог щодо виконання відповідачем зобов'язан-ня по працевлаштуванню - не заявляла, її ж звільнення, як встановлено судом, відбулося на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з додержанням вимог закону. З цих підстав правильним є висновок суду, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зобов'язання видати наказ про поновлення її на роботі задоволенню не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні зазначених позовних вимог, суд першої інстанції вірно виходив із того, що твердження позивача про неправомірність її звільнення у зв'язку з пере-буванням у відпустці по догляду за дитиною, - не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Так, за нормами ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 також вказувала на порушення відповідачем ст. 47 КЗпП України, відповідно до якої власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Окрім того, позивач зазначила про порушення відповідачем Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року №58, зокрема п. 4.1, згідно якого власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення, при затримці видачі трудової книжки з вини власника працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Районний суд, вирішуючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, правомірно виходив з того, що позивач не пред'являла вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки, при цьому вірно зазначив, що сам по собі факт затримки видачі трудової книжки та не вручення наказу про звільнення в день звільнення, не спростовує законності звільнення ОСОБА_3 відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП та не є підставою для поновлення позивача на посаді юриста.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування - не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: /підпис/ Бондаревська С.М. Судді: /підписи/ Кривчун Т.О. Кузнєцова О.Ю.

З оригіналом згідно:

Суддя: Бондаревська С.М.