Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 204/5753/17

провадження № 61-38429 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

третя особа - Орган опіки і піклування виконавчого комітету - служба у справах дітей Чечелівської районної у місті Дніпрі ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року у складі суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М.., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки і піклування виконавчого комітету - служба у справах дітей Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дочки - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2005 року їх шлюб було розірвано, стосунків характерних для подружжя після розлучення не мають. Фактично шлюбні відносини було припинено з липня 2004 року, сторони проживають окремо, діти проживають з позивачем. Відповідач з моменту їх окремого проживання ніколи не приймав участі у вихованні та утриманні дітей, виховує та утримує їх позивач. Спорів стосовно місця проживання дітей не було, відповідач не заперечував, що діти будуть проживати з позивачем. Весь цей час відповідач життям дочки не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. На час звернення позивача до суду з позовом дочці ОСОБА_10 було вже майже п'ятнадцять років, батько не спілкується з нею, вона за всі ці роки пам'ятає зустріч з ним один раз. Також в спілкуванні з позивачем ніколи про нього не питала та не цікавилась. Позивач разом з дітьми проживають в чотирикімнатній квартирі. Дітям забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між позивачем та донькою склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Відповідач жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дітей. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Діти знаходяться на повному утриманні позивача. Вони займаються в гуртках, тренувально-оздоровчих секціях, позашкільних навчальних закладах. Для розвитку дитини позивач прикладає всі свої зусилля та можливості. Донька навчається у загальноосвітній школі. Дитина знаходиться на обліку в дитячій міській поліклініці, їй вчасно проведені профілактичні щеплення, проводились регулярні амбулаторні огляди, стан здоров'я задовільний. З чотирьох років дитина замається художньою гімнасткою, вона є ученицею спеціалізованої дитячо-юнацької спортивної школи олімпійського резерву з художньої гімнастики. Донька сторін є чемпіонкою України серед кандидатів у майстри спорту у групових вправах 2016 року, бронзовою призеркою чемпіонату України в індивідуальної першості, срібною призеркою чемпіонату України у групових вправах, багаторазовою чемпіонкою Дніпропетровської області у індивідуальній першості та групових вправах, багаторазовою переможницею міжнародних та всеукраїнських турнірів, бронзовою призеркою Всеукраїнського турніру в рамках Кубка Дерюгіної 2017року, членом збірної команди Дніпропетровської області з 2011 року, входить до резерву збірної України з 2015 року, є членом юнацької збірної України з художньої гімнастики з 2017 року. Дочка робить дуже великі успіхи у спорті та робить гарний вклад у підтримку спортивного престижу України у міжнародних змаганнях, а відповідач, її батько, не тільки ніколи не допомагав позивачеві ані дієвою участю, ані матеріальним забезпеченням виховання, утримання, лікування, дозвілля, навчання, розвитку та тренування доньки та сина, не тільки ніколи не надавав навіть моральної підтримки дитині та не цікавився її успіхами, але й вчиняє перешкоди у розвитку її спортивної кар'єри, відмовляючись надавати дозволи на її виїзд за кордон на змагання. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини позивач вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року, у складі судді Тітової І. В., позов ОСОБА_4 задоволено. ОСОБА_5 позбавлений батьківських прав щодо неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з урахуванням показів свідків, думки дитини, характеру поведінки відповідача, доводів позивача, наданих нею у судовому засіданні про те, що відповідач близько десяти років взагалі не цікавився своєю дочкою, його ставлення до дитини, а також те, що відповідач свідомо ухиляється від своїх обов'язків по вихованню неповнолітньої дитини, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, також з урахуванням інтересів дитини, яка особисто висловила свою думку у судовому засіданні щодо відносин із відповідачем, суд дійшов висновку, що відповідача необхідно позбавити батьківських прав.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції зроблений поверхово, без належного з'ясування дійсних обставин та в порушення вимог норм матеріального права. При цьому апеляційний суд зауважив, що відповідач у своїй апеляційній скарзі стверджував, що наприкінці 2016 року стосунки між ним та позивачем погіршились через те, що він висловлював своє турбування з приводу фізичного стану здоров'я дочки та на необхідність належного її навчання, оскільки у зв'язку з постійним виїздом на збори та змагання дитина не відвідує школу тижнями і навіть місяцями, тоді як мати дитини наполягає на професійному зайнятті донькою художньою гімнастикою, але що судом першої інстанції не було належним чином з'ясовано та прийнято до уваги при ухваленні рішення по суті.

11 червня 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, без зазначення правового обґрунтування зазначив про «поверховість» висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечеловської районної у м. Дніпрі ради від 11 листопада 207 року № 1148.

Крім того, апеляційний суд належним чином не з'ясував ставлення батька до дитини, роль батька у вихованні дитини, ступінь спілкування батька з дитиною та інші вимоги, які роз'яснені у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3.

Також заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції надав неправильну оцінку доказам у справі, зокрема, посилаючись на нотаріально посвідчену заяву від 17 лютого 2014 року про надання дозволу на виїзд дитини на період з 17 лютого 2014 року до 17 лютого 2017 року, зазначив, що вказаний документ діяв на момент звернення позивача до суду, проте строк його дії сплинув 17 лютого 2017 року, а позивач звернулась до суду лише 17 вересня 2017 року, після численних намагань отримати від батька дитини ОСОБА_5 згоду на виїзд дитини для можливості забезпечення їй особистого та духовного розвитку через реалізацію у спорті. Цей документ є письмовим доказом у справі в розумінні статті 95 ЦПК України, а тому наведення його аналізу в оскарженому рішенні суду, в частині того, що на момент звернення до суду з позовом був чинний дозвіл на виїзд дитини за кордон є помилковим, вказує на те, що судом апеляційної інстанції помилково встановлені важливі обставини у справі, що були передумовою звернення до суду з позовом.

Також у касаційній скарзі заявник звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції ґрунтує свої висновки виключно на поясненнях свідків зі сторони відповідача - ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які є батьками відповідача, бабусею та дідусем дитини, та мають особисту зацікавленість у цій справі, а також згідно з вимогами частини другої статті 90 ЦПК України, встановлено, що якщо показання свідків ґрунтуються на повідомленні інших осіб, то мають бути допитані такі особи, а у разі неможливості цього допиту особи, яка зробила первинне повідомлення, показання особи з чужих слів не може бути допустимим доказом фактів, чи обставин, на доведення яких вони надані. Саме зі слів ОСОБА_11, ОСОБА_12, наданих ними в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові зазначив про те, що відповідач спілкується телефоном з дітьми, проживаючи в Болгарії, та він проти того, щоб дочка займалась великими спортом.

12 липня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року справу № 204/5753/17 призначено до судового розгляду.

10 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, у якому посилаючись на дотримання апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просив касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами встановлено, що 26 червня 2000 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей.

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 19 червня 2005 року серії НОМЕР_1, виданого Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, актовий запис №211.

Відповідач є батьком неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Згідно з характеристикою, виданою директором КЗО «Спеціалізована багатопрофільна школа №23 з поглибленим вивченням англійської мови» Дніпропетровської міської ради мати ОСОБА_13 (позивач) приділяє належну увагу вихованню та навчанню доньки, завжди цікавиться її шкільним життям, тісно підтримує зв'язок з класним керівником, бере активну участь у житті класу.

Відповідно до довідки, виданої директором Комунального позашкільного навчального закладу «Спеціалізована дитячо-юнацька спортивна школа олімпійського резерву з гімнастики художньої» Дніпровської міської ради (далі - КПНЗ СДЮСШОР) від 23 серпня 2017 року №74, ОСОБА_8 проживає разом з мамою - ОСОБА_4, вихованням займається мати, відвідує батьківські збори, бере активну участь у житті дитини і спортивної школи, батько дитини вихованням дитини не займається, в школі жодного разу не був.

З довідки, яка видана завідуючим дитячим поліклінічним відділенням Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» філії «Центр охорони здоров'я» Дніпропетровської клінічної лікарні на залізничному транспорті від 28 серпня 2017 року № 87, ОСОБА_8 проживає з мамою, умови проживання дитини задовільні, мають все для нормального розвитку та проживання дитини. На прийом до лікаря дівчинка приходить з позивачем, постійно та своєчасно проходить профілактичний огляд, нарікань щодо виконання мамою рекомендацій та призначень лікарів не має, мати належним чином піклується про здоров'я дитини. Батько дівчинки ніколи до медичного закладу не приходив, станом здоров'я дитини не цікавився.

Зі змісту заяви старшого тренера-викладача КПНЗ СДЮШОР м. Дніпро з гімнастики художньої, судді 1 міжнародної категорії FIG ОСОБА_14 від 22 лютого 2017 року, засвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заверухою Н. І., вбачається, що ОСОБА_8 важко переживає небажання її батька, ОСОБА_5, підтримувати її в її захопленнях та в спортивній кар'єрі. ОСОБА_14 жодного разу не бачила відповідача на відкритих уроках, організаційних зборах групи і школи. Відповідач жодного разу за 10 років занять ОСОБА_8 в спортивній школі, не поцікавився рівнем її досягнень, також не відвідав її на спортивних зборах, і жодного разу не супроводжував її на змагання, не був присутній на відкритих уроках. ОСОБА_8 стала бронзовим призером турніру Miss Valentane, місто Тарту Естонія, бронзовим призером Всеукраїнського турніру в рамках Кубка Дерюгіної в 2017 році, бронзовим призером чемпіонату ФСТ «Україна».

Відповідно до характеристики, виданої директором ТОВ «Керамплюс» від 22 серпня 2017року №05-08/8 позивач сама виховує двох своїх дітей, сина та дочку, ставиться до них з великою увагою та завжди піклується про їх добробут, здоров'я та розвиток.

Згідно з відповіддю директора Комунального закладу освіти «Спеціалізована багатопрофільна школа № 23 з поглибленим вивченням англійської мови» Дніпровської міської ради (далі - КЗО СБШ № 23) від 01 листопада 2017 року № 896, протягом 2016-2017 навчального року у 8-А класі, де навчалася ОСОБА_8, батьківські збори проводилися чотири рази, проте, батько ОСОБА_5 не був присутнім на батьківських зборах у 8-А класі жодного разу. Протягом І семестру 2017-2018 навчального року, батьківські збори проводилися один раз, проте, ОСОБА_5 на цих зборах також не був присутнім. ОСОБА_5 протягом 2017-2018 навчального року не цікавився успіхами ОСОБА_8, не запитував інформацію, які вона отримує оцінки та як відвідує заняття у школі, ані в директора КЗО СБШ №23, ані у класного керівника 9-А класу, ані у вчителів.

Органом опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради надано висновок, у якому зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. У висновку встановлено, що батько дитини не приймає участі у вихованні дочки, не дає дозвіл на виїзд дитини за кордон для участі у спортивних змаганнях, що суперечить її інтересам.

Згідно з листом Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Соборної районної у місті Дніпрі ради від 22 листопада 2017 року №892/01-13 позивач мешкає разом з двома дітьми, з чоловіком (батьком дітей) розлучена з 2005 року. На цей час існує проблема виїзду доньки за кордон на спортивні змагання. Зі слів позивача, відповідач мешкає у Болгарії, з дітьми не зустрічається, у вихованні дітей участь не бере, аліменти сплачує не в повній мірі, має нову сім'ю. У ході бесіди ОСОБА_8 вела себе відкрито, невимушено. З її слів, вона погано пам'ятає свого батька, в пам'яті зосталась лише одна зустріч з ним у своєї бабусі, коли вона там гостювала. ОСОБА_8 дуже хотіла б, щоб батько приїжджав до неї, гуляв з нею в парку, зустрічав зі школи, відвідував змагання, але такого ніколи не було. Також повідомила, що вона писала особисто батькові ОСОБА_5 листа із запрошенням на змагання, які проходили у м. Софії, Болгарія, де він проживає, але він не відреагував та не зустрівся з нею. Крім того вона зверталась до нього особисто з листом, що дуже хоче поїхати на змагання, просила надати їй дозвіл, але він відповів, що не вважає доречними її заняття спортом.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 21 грудня 1995 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Зазначені гарантії кореспондуються із статтею 52 Конституції України, відповідно до якої діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Статтею 150 СК України передбачений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого

2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада

1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

У статті 12 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов'язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що позивачем не було надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, винної поведінки відповідача у свідомому нехтуванні своїми обов'язками, які б безумовно свідчили про злісне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків чи негативного впливу відповідача на дочку.

З підстав викладеного суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 не дасть позитивних наслідків у долі дитини, які б мали настати після цього, тому відмовив у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судом при ухваленні рішення не було враховано думки дочки, відносно якої позивач просила позбавити відповідача батьківських прав, та не враховано висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача таких прав є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції, при вирішенні спору, встановив всі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, взяв до уваги взаємовідносини між дитиною та батьком, врахував покази свідків, допитаних в ході судового розгляду, думку неповнолітньої дочки ОСОБА_8, висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, правильно застосувавши норми матеріального права та без порушення норм процесуального права.

Сам по собі висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав не є підставою для задоволення позову, оскільки відповідно до статті 263 ЦПК України, суд не пов'язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги.

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик