Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 752/18425/13-ц

провадження № 61-20596св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 як представника ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 570 037,05 дол. США, 295 512 656,59 грн пені, 3 % річних, а також судові витрати у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 лютого 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 77.2/СК-028.08.2, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі в розмірі 470 тис. дол. США зі сплатою 14,5 % річних, строком по 20 лютого 2013 року. Відсоткову ставку за користування кредитними коштами змінено 08 жовтня 2008 року на 17 % річних.

Відповідач у визначений в кредитному договорі строк свої зобов'язання щодо повернення суми кредиту та нарахованих відсотків не виконала, в зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 570 037,05 дол. США за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом, а також 295 512 656,59 грн пені, 3 % річних від суми прострочених процентів за кредитом за період з 12 березня 2008 року по 27 лютого 2015 року та 3 % річних від суми простроченого платежу за тілом кредиту за період з 11 лютого 2011 року по 27 лютого 2015 року в загальній сумі 1 509 269,37 грн, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до банку про визнання кредитного договору удаваним, застосування наслідків удаваного правочину та визнання пункту договору недійсним.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2015 року цивільні справи за позовами ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року в задоволенні позову банку та ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк», районний суд виходив із того, що надані ОСОБА_4 докази на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором заслуговують на увагу, однак суд позбавлений можливості самостійно визначити її розмір, оскільки позивач не надав запитуваних експертом документів для визначення дійсної суми боргу, тому розмір визначеної банком суми заборгованості суд вважає недоведеним, у задоволенні позову ОСОБА_4 суд відмовив за необґрунтованістю.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову банку. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 20 лютого 2008 року № 77.2/СК-028.08.2, яка утворилася станом на 27 лютого 2015 року в розмірі 570 037,05 дол. США та 16 756 595,76 грн, з яких: 432 471,83 дол. США заборгованості за кредитом; 137 565,22 дол. США заборгованості за процентами за користування кредитом; 15 302 621,24 грн пені; 1 453 974,52 грн три процентів річних. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» 7 226,10 грн судового збору.

У касаційній скарзі, поданій 10 травня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 як представник ОСОБА_4 просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апеляційний суд безпідставно прийняв та дослідив розгорнутий розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий банком як новий доказ, при цьому не надавши обґрунтування прийняття такого доказу та недоведеністю неможливості подання його до суду першої інстанції. Позивач мав право самостійно списувати грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з рахунків відповідача, відкритих у цьому банку, однак такого не зробив, що вплинуло на виникнення простроченої заборгованості та застосування штрафних санкцій. Крім цього в резолютивній частині рішення апеляційний суд не зазначив еквівалент у гривні стягнутої суми боргу в доларах США.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали зГолосіївського районного суду м. Києва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суди встановили, що 20 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 77.2/СК-028.08.2, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі в розмірі 470 тис. дол. США, строком до 20 лютого 2013 року включно та сплатою 14,5 % річних.

08 жовтня 2008 року на підставі договору про внесення змін до кредитного договору розмір процентної ставки за користування кредитними коштами змінено на 17 % річних.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 27 лютого 2015 року становить 570 037,05 дол. США та 295 512 656, 59 грн, з яких: 432 471,83 дол. США прострочена заборгованість за тілом кредиту; 137 565,22 дол. США прострочена заборгованість за процентами за кредитом; 294 003 387,22 грн пеня; 1 509 269,37 грн 3 % річних.

В порядку, визначеному частиною другою статті 303 ЦПК України ( в редакції станом на час розгляди справи апеляційним судом), апеляційний суд у якості нового доказу дослідив розгорнутий розрахунок заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором станом на 27 лютого 2015 року.

Апеляційний суд установив, що з отриманих ОСОБА_4 кредитних коштів у розмірі 442 536 дол. США відповідач повернула 10 064,17 дол. США, отже, залишок заборгованості за тілом кредиту складає 432 471,83 дол. США, що визнала відповідач.

За період з 28 лютого 2008 року по 20 лютого 2013 року за кредитним договором нараховані відсотки за користування кредитом у розмірі 354 938,38 дол. США, з яких відповідач сплатила 217 373,16 дол. США, отже залишок заборгованості за нарахованими відсотками складає 137 565,22 дол. США.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ураховуючи наведене, висновок апеляційного суду про стягнення з відповідача на користь банку 432 471,83 дол. заборгованості за кредитом та 137 565,22 дол. США заборгованості за процентами за користування кредитом є обґрунтованим.

Щодо нарахування пені, яка включена до розміру кредитної заборгованості, необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не передбачено законом чи договором. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

Застосовуючи спеціальну позовну давність та зменшуючи розмір пені до 15 302 621,24 грн, апеляційний суд, посилаючись на положення частини третьої статті 551 ЦК України, обґрунтовано виходив із неспівмірності суми заборгованості за договором та суми нарахованої пені, в результаті чого дійшов правильного висновку про зменшення розміру пені до розміру заборгованості за основним зобов'язанням.

Відповідно до статей 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. У разі неналежного виконання зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

За умовами укладеного кредитного договору позичальник зобов'язалася погашати кредит рівними частинами в сумі 18 800 дол. США щомісячно, в строк до 10 числа кожного місяця, починаючи з лютого місяця 2011 року, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку, а нараховані проценти за користування кредитом до 10 числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця, наступного за звітним, а також 20 лютого 2013 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення готівкових грошових коштів у касу Банку або безготівкового перерахування зі свого поточного рахунку.

Встановивши неналежне виконання боржником умов кредитного договору та з урахуванням положень про позовну давність, апеляційний суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення вимог банку щодо стягнення 3 % річних.

Апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 10, 60, 212 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду по суті вирішення спору і не дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваного рішення апеляційного суду суд неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права, зводяться до незгоди з висновком суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 як представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило