Справа № 336/7276/17
Провадження № 2/336/724/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., за участю секретаря судового засідання Палубінської К.М., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання малолітньої дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

14.12.2017 позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, просить надати їй дозвіл на оформлення документів для виїзду громадянки України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон на постійне місце проживання до держави Ізраїль, за відсутності згоди її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та дозвіл на виїзд громадянки України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з України за кордон на постійне місце проживання до держави Ізраїль без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, покласти судові витрати на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6. З 18.06.2010 по 09.12.2016 перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 28.11.2016, яке набрало законної сили 09.12.2016, у цивільній справі №334/5447/16-ц шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - малолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка постійно мешкає із позивачкою. Позивачка зауважує, що матеріально утримує дитину, піклується про стан її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Після розірвання шлюбу між батьками ОСОБА_1, її мати - ОСОБА_7 - виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де з того часу проживає у м.Хайфа.

Відповідно до постійних рекомендацій лікарів, доньці необхідно змінити клімато-географічну зону на теплу морську кліматичну зону, в межах якої розташована держава Ізраїль, оскільки вона постійно хворіє на застудні захворювання, страждає на цілорічний алергічний риніт, що зумовило погіршення стану її здоров'я. Тому позивач вирішила переїхати на постійне проживання до матері. Для оформлення документів та виїзду на постійне місце проживання дитини виникла необхідність в отриманні згоди батька дитини.

Усні та письмові звернення до відповідача не мали своїм результатом отримання необхідної згоди батька дитини, який заперечує проти виїзду, за відсутності вагомих аргументів, що шкодить її інтересам та, на думку позивача, є зловживанням батьківськими правами з боку ОСОБА_2

Додатково наголошує позивачка на тому, що внаслідок переїзду до Ізраїлю дитина матиме змогу долучитись до культури та традицій її пращурів, що має значення для її духовного та морального розвитку. Стан здоров'я дитини, як зауважує ОСОБА_1, впливатиме на процес навчання, оскільки наступного року (пояснення на час подання позову) дитина досягне шкільного віку.

З підстав, передбачених ст.ст. 29, 310, 313 ЦК України ст.ст. 8, 141, 150, 155 СК України, ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», ст.ст.2,4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та із посиланням на приписи ст. 13 Загальної декларації прав людини, прийнятої та проголошеної резолюцією 217А (ІІІ) Генеральної асамблеї від 10.12.1948, ст. ст. 3, 10, 18, 27 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної асамблеї від 20.11.1989, Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 №57, Порядок провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання, затверджений наказом МВС України від 16.08.2017 №816, позивач просить задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Відповідач ОСОБА_2, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 191 ЦПК України, 22.02.2018 подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову. За змістом відзиву не заперечує обставини справи в частині перебування із ОСОБА_1 у шлюбі, наявності спільної дитини. Наголошує на рівності прав обох батьків у вихованні дитини. У зв'язку із цим зауважує, що намагається спілкуватись із донькою, опікуватись її здоров'ям, самостійно купує їй одяг, інші необхідні речі. Питання про стягнення аліментів на утримання дитини між сторонами не вирішувалось. Наполягає на тому, що позивач перешкоджає у спілкуванні із дитиною, що зумовило його звернення до відділу у справах дітей ЗМР та районної адміністрації ЗМР за місцем проживання ОСОБА_1, якими визначено порядок його спілкування із донькою та участь у вихованні. Вказаний порядок постійно порушується з боку матері дитини, яка не надає можливості придбати путівку для оздоровлення доньки відповідачем та не надає згоди для її відпочинку із батьком. ОСОБА_2 вважає, що стан здоров'я доньки не зумовлює зміни місця постійного проживання, а лише свідчить про необхідність оздоровлення, із посиланням на висновок лікаря-алерголога. Зі змісту відзиву, та обставина, що ОСОБА_7 є матір'ю позивачки, також не заперечується ОСОБА_2, як і її проживання в Ізраїлі. Вважає, що з наданих позивачкою документів не можливо встановити, чи є її матір громадянкою вказаної країни. Наявне посвідчення, видане на ім'я ОСОБА_7, вважає таким, що повинно бути замінене або анульовано зі спливом 10 років з дня його видачі (29.11.2007), відповідно, є недійсним. Крім того, в обґрунтування неможливості переїзду дитини із матір'ю наголошує на нестійкому матеріальному становищі ОСОБА_7 та відсутності у неї власного житла. ОСОБА_2 також зауважує, що не відомо, чи погоджено питання переїзду із матір'ю позивачки, дозвільними органами Ізраїлю, чи дозволяє площа квартири, в якій мешкає ОСОБА_7, подальше проживання там ОСОБА_1 із донькою, що буде джерелом доходу позивачки у іншій країні та де під час її роботи буде знаходитись дитина. З цих підстав заперечує відповідач й проти тимчасового виїзду дитини.

07.02.2018 до справи надійшли пояснення служби (управління) у справах дітей відділу по Дніпровському району ЗМР від 07.02.2018, за змістом яких начальник відділу Попсуєва Н.О. просить замість вказаного відділу залучити у якості третьої особи району адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування та рекомендує залучити для захисту прав дитини в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району.

Ухвалою суду від 26.02.2018 під час підготовчого засідання до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову, на стороні позивача, залучено району адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування, та районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування.

Ухвалою суду від 19.03.2018 продовжено строк підготовчого провадження у справі, відкладено підготовче засідання.

11.04.2018 до справи позивачем подано відповідь на відзив на виконання приписів ст. 179 ЦПК України, за змістом якого ОСОБА_1 наголошує на тому, що саме дитина відмовляється від спілкування із батьком, оскільки він постійно підвищує на неї голос, що впливає на її емоційно-психічний стан. Тому вона звернулась до районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району за роз'ясненнями щодо подальшого виконання розпорядження органу опіки та піклування. Посилання відповідача на матеріальний стан та особисте життя матері позивачки не стосується предмета доказування у справі, крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин. Позивачка наголошує на постійній матеріальній підтримці з боку її матері на відміну від відповідача та на тому, що саме вона (ОСОБА_7) придбала житло для проживання подружжя. Пояснює, що її матір, яка є громадянкою Ізраїлю, працевлаштована та має стабільний дохід та житло. Вважає, що клімат цієї країни позитивним чином вплине на здоров'я дитини. Позивачка має можливість проживати в Ізраїлі, як репатріант, на підстави закону про повернення, прийнятого Кнессетом Ізраїля у 1950 році. Наголошує також на безперешкодному доступі до освіти та якісного медичного обслуговування в разі переїзду на постійне проживання із дитиною до вказаної країни. Позивач також зазначає, що відпочинок на території України відповідно до рекомендацій лікарів не полегшить стану здоров'я дитини, яка страждає на рецидивуючий бронхо-обструктивний синдром, цілорічний алергічний риніт, алергічний риноконьюктивіт, поліноз. Від прийому ліків від вказаних захворювань на теперішній час у ОСОБА_3 спостерігається погіршення зору, з діагнозом «гиперметропічний астигматизм», що підтверджено консультативним висновком лікаря-офтальмолога від 14.11.2017. ОСОБА_1 стверджує також про безпідставність доводів відповідача щодо того, що він буде позбавлений можливості бачити дитину після її переїзду із посиланням на існування мережі Інтернет для спілкування та безвізовий режим із Ізраїлем.

Ухвалою суду від 07.08.2018 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, із викликом її учасників.

Ухвалою суду від 29.10.2018 у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до розгляду цивільної справи №334/7072/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей ЗМР, про визначення порядку участі батька у вихованні і спілкуванні з дитиною та усунення перешкод, що перебуває в провадженні Ленінського районного суду м.Запоріжжя, відмовлено.

Зустрічної позовної заяви не подано.

Сторони не дійшли згоди щодо врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди або за участі судді.

Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було.

В судовому засіданні позивач та її представник, що діє на підставі довіреності від 13.09.2018, - ОСОБА_9 на задоволенні позовних вимог наполягали з підстав, зазначених в позовній заяві. Додатково ОСОБА_1 пояснила, що дитина ОСОБА_3 мешкає із нею за адресою: АДРЕСА_1. Рішення про встановлення місця проживання дитини відсутнє, оскільки у судовому порядку такий спір не вирішувався. Позивачка офіційного працевлаштування не має, втім, забезпечує дитину матеріально. ВКК щодо стану здоров'я доньки не призначалась. В Україні іврит дитина не вивчає та може розпочати вивчення мови безперешкодно після переїзду, адже школа знаходиться поряд із будинком, де мешкає її матір. Матір ОСОБА_7 є громадянкою Ізраїлю, має медичне страхування. Після переїзду вона та дитина отримають громадянство Ізраїлю, оскільки це відповідає нормам чинного законодавства цієї держави. Зауважує, що в ті дні, коли дитина не відвідувала дитячий дошкільний навчальний заклад, що видно з листа завідувача дитячого садка, вона перебувала у батька. Наразі донька навчається у Запорізькому ліцеї «Логос», за станом здоров'я з вересня 2018 по 08.10.2018 не відвідувала занять, оскільки почалась алергія, що перейшла у бронхіальну астму. Наполягає, що не створювала перешкод батькові дитини у спілкуванні, зокрема, влітку він відпочивав із нею у смт. Кирилівка Запорізької області. Позивачка вважає, до переїзд до іншої країни буде відповідати інтересам ОСОБА_3, оскільки у дитини наявна за результатами аналізів крові алергічна реакція на грибок, сорні та лугові рослини, що розповсюджені в даній місцевості.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, підтримали доводи, зазначені у відзиві на позовну заяву. ОСОБА_2 зауважив, що сплачує платежі, необхідні для отримання дитиною освіти, відвідує батьківські збори. Вважає, що донька потребує додаткового обстеження, але хронічних хвороб не має. Підтверджує, що у червні 2018 року відпочивав із донькою протягом 2 тижнів на морі, під час відпочинку дитина почувала себе добре. Втім, у вересні аналізи дитини були незадовільними. Додатково зазначив, що позов про стягнення аліментів позивачка не подавала, він матеріально забезпечує дитину в позасудовому порядку.

Представники третіх осіб в судовому засіданні присутні не були, повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили, що не перешкоджає розгляду справи за змістом ч.1 ст. 223 ЦПК України, оскільки:

11.04.2018 до справи надійшла заява начальника служби (управління) у справах дітей районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району Попсуєвої Н.О., яка просить розглядати справи без участі представника органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району та спеціаліста відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей ЗМР, прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини (т.с.1 а.с.89).

Аналогічна заява подана до суду представником органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району - начальником відділу Попсуєвою Н.О. 04.12.2018 (т.с.2 а.с.148).

Відповідно до заяви заступника голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 15.05.2018 (т.с.1 а.с.168), з урахуванням змісту ст. 19 СК України, та категорії справи, що перебуває в провадженні суду, подання висновку органу опіки та піклування щодо розв'язання спору за результатами обстеження умов проживання, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, не передбачено (т.с.1 а.с.168).

06.12.2018 до справи надійшла заява представника третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району Онищенко Л.А., як органу опіки та піклування, за змістом якої вона заперечує проти вимог позивача і вважає за можливе проводити розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування. Рішення суду просить прийняти на його розсуд, з урахуванням доказів, наявних в матеріалах цивільної справи та пояснень сторін.

Розглянувши позовну заяву, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Підставою для звернення до суду із зазначеним позовом стала наявність перешкод у отриманні паспортного документа для виїзду дитини за кордон та, власне, у виїзді позивачки разом із малолітньою донькою за кордон (до Держави Ізраїль) на постійне проживання, а саме, відсутність відповідної згоди батька.

Судом встановлено, що сторони у справі з 18.06.2010 перебували у шлюбі, зареєстрованому Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №359 від 18.06.2010, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (т.с. 1 а.с.10, 180).

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №334/5447/16-ц, пр.2/334/2895/16 від 28.11.2016 шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу прізвище відповідачці змінено на «ОСОБА_6», яке є її дошлюбним прізвищем. Вказане рішення суду набрало законної сили 09.12.2016 (т.с.1 а.с.12, 181).

Копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 20.09.2011, підтверджено, що сторони є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис №1136 від 20.09.2011) (т.с.1 а.с. 11, 180).

Наданими позивачкою письмовими доказами також підтверджено, що вона є донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (копія свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_4, копія свідоцтва про народження НОМЕР_3) (т.с.1 а.с.8-9, 179). Мати ОСОБА_1 - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де проживає у м.Хайфа, на підтвердження чого суду надано переклад посвідчення особи держави Ізраїль НОМЕР_5 від 29.11.2007, з проставлянням міжнародної печатки «апостилю» 16.08.2015 (т.с.1 а.с. 183-185, 201) та від 15.02.2018 (т.с.1 а.с.197-200).

Листом від 28.11.2017 відповідач письмово повідомив позивачку у відсутності його згоди на виїзд доньки на постійне проживання до Держави Ізраїль, оскільки дитина ніколи не висловлювала свого бажання жити в іншій країні, крім того, ОСОБА_1 в порушення розпорядження голови районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району №817р від 02.12.2016 про встановлення порядку участі у вихованні та спілкуванні батька із дитиною перешкоджала спілкуванню. За змістом листа ОСОБА_2 запропонував залишити дитину проживати із ним або погодити інші міста України за рекомендаціями лікарів для можливого переїзду на постійне проживання в інтересах дитини та її здоров'я (т.с.1 а.с.13, 182).

Судом також встановлено, що відповідно до розпорядження голови районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району №817р від 02.12.2016 «Про порядок участі у вихованні та спілкуванні гр. ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3» визначено порядок участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_2 з малолітньою донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, враховуючи бажання дитини, її режим дня та стан здоров'я, попереджено батьків про необхідність своєчасного інформування другого із батьків під час виникнення ситуацій, які унеможливлюють виконання встановленого порядку, недопустимість створення конфліктів в присутності дитини та про правові наслідки за підбурювання дитини проти другого із батьків (т.с.1 а.с. 44).

Згідно з повідомленням заступника голови районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району Гриценко В.В. від 13.03.2017 №С-0109, на заяву ОСОБА_2 від 20.02.2017, - 01.03.2017 у відділі по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей ЗМР проведено бесіду з ОСОБА_1, яку ознайомлено із вимогами заяви та роз'яснено ч.2 вище вказаного розпорядження, ознайомлено з правами та обов'язками батьків щодо виховання власної дитини (т.с.1 а.с. 46).

Зі змісту повідомлень заступника голови районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району Гриценко В.В. від 11.12.2017 №С-1143 та від 19.03.2018 № С-0225, на заяви відповідача, ОСОБА_2 порекомендовано звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні внаслідок ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування (т.с.1 а.с. 51, т.с.2 а.с. 8).

В провадженні Ленінського районного суду м.Запоріжжя перебуває цивільна справа №334/7072/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей ЗМР, про визначення порядку участі батька у вихованні і спілкуванні з дитиною та усунення перешкод, що не заперечується сторонами.

Згідно з листом в.о. головного лікаря КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Департаменту охорони здоров'я ЗМР Касьян В.Г. №814/01-08 від 10.04.2018 на адвокатський запит адвоката ОСОБА_14 №1/4 від 03.04.2018, дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2, спостерігається в підпорядкованому закладі з народження, знаходиться під диспансерним наглядом лікаря-алерголога. Зміна кліматичної зони може мати позитивні наслідки для поліпшення стану здоров'я дитини, в тому числі для ремісії алергічних хвороб. Наслідки зміни кліматичної зони для поліпшення стану дитини є виключно індивідуальними. (т.с.1 а.с.105, 194).

За змістом відповіді завідувача дошкільного навчального закладу «ясла-садок» комбінованого типу №192 «Веселка» Територіального відділу освіти Дніпровського району ЗМР Запорізької області Чухлебової Г.І. на адвокатське звернення адвоката ОСОБА_10 від 05.06.2018, дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, відвідує вказаний навчальний заклад з 01.09.2016, за весь час дитина не відвідувала заклад 190 днів: 81 день через хворобу, 58 днів через оздоровлення, 51 день за сімейними обставинами (т.с.2 а.с.18).

Сторонами не заперечується та не підлягає доказуванню відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України та обставина, що на даний час їх спільна дитина навчається у Запорізькому ліцеї «Логос», має пропуски занять за станом здоров'я.

В судовому засіданні допитано свідка за заявою сторони позивача, поданою 11.04.2018, - ОСОБА_16, яка працює лікарем-педіатром дільниці №63 КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Департаменту охорони здоров'я ЗМР, яка показала суду, що є лікарем ОСОБА_3 з народження, обізнана із хворобами дитини, яка перебуває під наглядом лікаря-алерголога. Зауважує, що із зростанням дитини протікання захворювань стало більш легким, стан, в цілому, стабілізувався, але алергічні реакції мають різні прояви. Наголосила на тому, що зміна кліматичної зони постійного проживання ОСОБА_3 може полегшити стан її здоров'я, але це суто індивідуально для кожного хворого. Показала, що саме з 2014 року дитини почала частіше хворіти. Медична картка дитини знаходиться на зберіганні у її матері - ОСОБА_1 На даний час відмічає загострення обструктивного бронхіту у ОСОБА_3. Наголошує також, що діє у відповідності до протоколів ведення дитини, затверджених МОЗ України.

Судом встановлено, що досліджені під час розгляду справи медичні документи про стан дитини (довідки, висновки) підтверджують наявність у ОСОБА_3 рецидивуючого бронхо-обструктивого синдрому, цілорічного алергічного риніту, алергічного риноконьюктивіту, полінозу. Крім того, спостерігається погіршення зору, з діагнозом «гиперметропічний астигматизм», що підтверджується з консультативного висновку лікаря-офтальмолога від 14.11.2017 (т.с.1 а.с. 189--196, 214-216).

Втім, з пояснень лікаря-педіатра, допитаного у якості свідка в судовому засіданні, слідує наявність покрашення з віком стану дитини та відсутність об'єктивних даних про те, що зміна клімато-географічної зони проживання суттєво поліпшить її здоров'я, враховуючи, що це є суто індивідуальним наслідком для кожної особи. Крім того, батьки повинні забезпечувати систематичне оздоровлення дитини протягом року.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, інші докази, крім висвітлених судом, надані сторонами під час підготовчого провадження та судового розгляду справи, а саме, фотокартки обстановки квартири, довідки щодо місця працевлаштування та доходу матері позивачки ОСОБА_7, гарантійний лист про працевлаштування ОСОБА_1, договір оренди квартири (витяг) у м.Хайфа Держави Ізраїль та доповнення до нього, документи про освіту та кваліфікаційний рівень ОСОБА_1 суд не бере до розгляду згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, як неналежні, тобто такі, що не містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, низка документів, викладених іноземною мовою (івритом), без нотаріально засвідченого перекладу (авіа білети, копії паспортних документів, договір оренди із доповненнями), унеможливлюють їх прийняття судом відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України, як недопустимих, тобто таких, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За нормою ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, згідно з ч.1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За змістом ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На виконання ч.1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України підстав для звільнення заявниці від доказування судом не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 89, ч.1 ст. 213, ч. ч. 1, 2 ст. 229 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: зокрема, ознайомитися з письмовими доказами. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Згідно з вимогами ч.5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням змісту вказаних норм права, зазначені докази не є достовірними та допустимими, не обґрунтовують та не доводять в їх сукупності та взаємозв'язку заявлені позовні вимоги.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з таких норм сімейного законодавства України.

Згідно з ч.7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 статті 157 цього Кодексу.

Зі змісту ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України виходить, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч.5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Нормою ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» врегульовано, що батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Стосовно виїзду дитини із матір'ю за межі України на постійне проживання застосуванню підлягає ч.3 ст. 313 ЦК України, за змістом якої фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними; фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України. 3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред'явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб; 4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п'ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред'явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці); документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців).

Отже, за наявності спору про виїзд дитини за межі України, підставою для його здійснення, в даному випадку, є лише рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Позивач вважає, що ухилення відповідача від надання згоди на виїзд малолітньої ОСОБА_3 за кордон у супроводі матері на постійне місце проживання до Держави Ізраїль суперечить інтересам дитини.

Втім, тимчасовий виїзд, а тим більше, зміна постійного місця проживання малолітньої дитини на іншу країну повинна відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини, порядок участі у її вихованні, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища, що впливає на подальше життя, розвиток і виховання дитини.

Надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини з її матір'ю для постійного проживання без згоди та супроводу батька суперечить положенням ст. ст. 141, 153, 157 СК України.

Суд виходить з того, що врегульована нормами сімейного законодавства України рівність батьків дитини у їх правах та обов'язках має на меті саме забезпечення законних інтересів дитини, забезпечення її виховання та розвитку.

В даному випадку, надання дозволу судом на оформлення документів для виїзду ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон на постійне місце проживання до держави Ізраїль, за відсутності згоди її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та на виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з України за кордон на постійне місце проживання до держави Ізраїль без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, порушить розумний баланс прав та обов'язків батьків, в тому числі, права на безперешкодне спілкування дитини із батьком, що, безумовно, спричинить вплив на забезпечення її інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 зазначила, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Позовних вимог про надання дозволу на конкретний одноразовий або, навіть, періодичний виїзд дитини із матір'ю за межі України, зокрема, з метою оздоровлення, з визначенням дат його початку й закінчення, у даній справі не заявлено.

Позивачем не зазначено періодичності виїзду та тривалості перебування дитини за межами України, що суперечитиме вищевказаним нормам матеріального права.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Тобто, відмова у задоволенні позову та залишення дитини для подальшого проживання в Україні не звільняє батьків від їх обов'язків та відповідальності стосовно опікування рівнем життя доньки та її всебічним розвитком.

Згідно зі ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У п. 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 (Заява N 31111/04) у справі «Хант проти України» висловлена позиція, відповідно до якої, дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними права батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відтак, суд, оцінивши повідомлені сторонами обставини, проаналізувавши надані письмові докази, дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, зміст ч.1 ст. 141 ЦПК України, підстав для стягнення судових витрат у вигляді судового збору з відповідача судом не встановлено.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12-13, 19, 76-83, 90, 95, 141, 209, 229, 235, 244-245, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання малолітньої дитини без згоди батька - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повне рішення суду буде складено 14.12.2018 року.

Суддя: Я.Р.Марко