Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 757/59802/16-ц

провадження № 61-24832св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 березня 2017 року у складі судді Бортницької В. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2017 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєва В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»

(далі - ТДВ «СК «Альфа-Гарант») про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 20 червня 2014 року відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), під час якої ОСОБА_2, керуючи автомобілем Daewoo Lanos, здійснив наїзд на батька позивача - ОСОБА_3, який від отриманих тілесних ушкоджень помер. Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована у ТДВ «СК «Альфа-Гарант», то ця страхова компанія зобов'язана була виплатити позивачу страхове відшкодування, проте вказаного обов'язку не виконала.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила стягнути з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на її користь 14 616 грн страхового відшкодування, пов'язаного з витратами на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника покійному ОСОБА_3, та 14 616 грн моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_3

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 березня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 14 616 грн страхового відшкодування, 14 616 грн моральної шкоди, заподіяної смертю особи, та 4 000 грн витрат на правову допомогу, а всього - 33 232 грн. Стягнуто з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» у дохід держави 640 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи, завдана нею шкода відшкодовується, зокрема, якщо шкоду завдано ушкодженням здоров'я, життю внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність у ТДВ «СК «Альфа Гарант», тому з останнього має бути стягнута моральна та матеріальна шкода.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, а також зазначив, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про покладення на відповідача обов'язку відшкодувати позивачу завдану майнову та моральну шкоду, розмір яких узгоджується з вимогами закону.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТДВ «СК «Альфа-Гарант», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що постановою слідчого закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 у зв'язку з відсутністю в його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України. Вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_2 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода, ДТП сталася з вини ОСОБА_3, який порушив Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР). Однією з підстав для виплати страхового відшкодування потерпілим або особам, які мають право на таке відшкодування, є наявність у діях застрахованої особи вини. Відповідач обґрунтовано відмовив у виплаті страхового відшкодування, оскільки вина ОСОБА_2 не доведена у встановленому законом порядку.

У вересні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що саме відповідач зобов'язаний довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність його власника. Жодних доказів, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого, відповідачем не надано.

11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Суди встановили, що 20 червня 2014 року відбулася ДТП, під час якої ОСОБА_2, керуючи автомобілем Daewoo Lanos, здійснив наїзд на батька позивача - ОСОБА_3, який від отриманих тілесних ушкоджень помер.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 на час ДТП була застрахована у ТДВ «СК «Альфа-Гарант», страхова сума за шкоду завдану життю і здоров'ю потерпілих становить 100 000 грн.

Постановою старшого слідчого Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 03 вересня 2014 року закрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

Вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_2 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом застосування термінового гальмування в момент виникнення небезпеки для руху. ДТП сталася з вини ОСОБА_3, який порушив пункти 4.7, 4.8, 4.10, 4,14(а), 4.14(б) ПДР.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини п'ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що на відповідача покладено обов'язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За загальним правилом обов?язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела.

Володілець джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений судом від відповідальності у двох випадках: якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого.

У першому випадку слід довести: наявність обставин непереборної сили; її надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов; причинний зв?язок між даною обставиною і завданою шкодою. У даному випадку ризик невідшкодування шкоди покладається на самого потерпілого.

Разом з тим метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до положень частини першої статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Отже законом встановлено порядок відшкодування шкоди у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Суди встановили, що позивач 30 серпня 2016 року повідомила відповідача про настання страхового випадку та звернулася з відповідною заявою, в якій просила перерахувати суму страхового відшкодування.

Проте, листом від 08 листопада 2016 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Разом з тим, відповідач не довів належними та допустимими доказами, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» встановлено, що у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов'язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи, завдана нею шкода відшкодовується, зокрема, якщо шкоду завдано ушкодженням здоров'я, життю внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність у ТДВ «СК «Альфа Гарант», тому з останнього має бути стягнута моральна та матеріальна шкода.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що ДТП відбулася не з вини власника застрахованого автомобіля, тому відсутні підстави для стягнення страхового відшкодування, оскільки відповідачем не подано доказів, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська