КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4379/2018 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на рухоме майно шляхом визнання права власності,

встановив:

У вересні 2017 року ТОВ «Українська факторингова компанія» звернулося до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на нерухоме майно шляхом визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до споживчого кредитного договору №0 від 27 грудня 2012 року, який був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, банк надає позичальнику кредит у сумі 184 926,51 грн. зі сплатою позичальником 9,70% відсотків річних, строком до 25 грудня 2017 року позичальник повертає кредит і сплачує за його користування процент та комісійну винагороду в сумі, в строки на умовах, що передбачені кредитним договором.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором перед позичальником виконав, надавши позичальнику кредит в сумі 184 926,51 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 грудня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та позичальником було укладено договір застави транспортного засобу №0, згідно п.1.1.,1.2 Договору застави предметом застави є належне позичальнику на праві приватної власності майно, автомобіль НОМЕР_1, колір синій, рік випуску 2012.

Предмет застави належав позичальнику згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3, виданого Черкаським ВРЕВ при УДАІ УМВС України у Черкаській області 27 грудня 2012 року.

Відповідно до п.1.1 Договору застави вартість предмету застави складає 274171.00 грн.

06 березня 2017 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу №79 відповідно до умов якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту та придбання автотранспортного засобу від 27 грудня 2012 року укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія».

06 березня 2017 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про відступлення прав вимоги №1 за договорами забезпечення до договору факторингу №79 від 06 березня 2017 року, посвідченого ПНКМНО Шевчук З.М. , відповідно до якого позивач набув право заставодержателя відносно предмета застави, на підставі чого були внесені відповідні зміни до Державного реєстру рухомого майна.

Станом на час звернення позивача до суду з даним позовом, заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становить 591 154,41 грн. з яких 250 738,09 грн. - нарахування у відповідності до кредитного договору, 313 089,30 грн. та 27 327,02 грн. нарахування на підставі ст.625 ЦК України, трьох відсотків річних та індексу інфляції.

Однак, позивачу стало відомо, що предмет застави був неодноразово знятий з обліку та перереєстрований на інших власників, так, на день подачі позову до суду спірний автотранспортний засіб на праві власності належить відповідачу у справі ОСОБА_2

Отже, ОСОБА_3 було незаконно відчужено предмет застави, а саме, знято з обліку та передано у власність третім особам, якими поставлено предмет застави на облік з іншими номерами, при цьому в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, предмет застави знаходиться в обтяженні позивача.

Просило суд, в рахунок погашення боргових зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 27 грудня 2012 року звернути стягнення на ТЗ марки «Хюндай», р/н НОМЕР_2, колір синій, рік випуску 2012, який на праві власності належить відповідачу шляхом визнання за позивачем права власності на предмет застави та зобов'язати відповідача передати позивачу вказаний вище транспортний засіб з комплектом ключів та свідоцтво про його реєстрацію.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року, позовні вимоги ТОВ «Українська факторингова компанія» залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Українська факторингова компанія» подало апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що не погоджується з позицією суду першої інстанції, щодо помилкового обрання позивачем способу звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання за ним права власності на предмет застави, оскільки законодавством прямо передбачений такий спосіб звернення стягнення на предмет обтяження як передача рухомого майна у власність обтяжувала, а отже проведення публічних торгів не є єдиним виключним способом звернення стягнення на предмет обтяження.

Вважає, що ТОВ «Українська факторингова компанія» цілком правомірно звернулося до суду із позовом, в якому просило звернути стягнення на предмет застави шляхом передачі у власність ТОВ «Українська факторингова компанія» в рахунок погашення зобов'язань за кредитним договором.

Також, не погоджується із позиціє суду, щодо того, що між відповідачем та позивачем ТОВ «Українська факторингова компанія» не існує будь-яких договірних відносин, відповідач також не має жодних зобов'язань перед первісним кредитором, які б могли перейти до нового заставодержателя - позивача у справі.

Проте, суд першої інстанції взагалі не врахував тієї обставини, що відповідач ОСОБА_2 є особою, що придбала спірний автомобіль за наявності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна, а тому є недобросовісним набувачем, отже, вимога ТОВ «Українська факторингова компанія» про звернення стягнення на предмет застави є цілком законною та обґрунтованою з метою захисту свого порушеного права та охоронюваного законом інтересу.

Просило, скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 через свого представника - ОСОБА_5 подала відзив, який обґрунтовувала тим, що між позивачем та відповідачем не існує будь-яких договірних відносин.

Відповідач також не має жодних зобов'язань перед первісним кредитором, які б могли перейти до нового заставодержателя.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є повністю законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене із повним дослідженням матеріалів справи.

Просила, апеляційну скаргу ТОВ «Українська факторингова компанія» залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до споживчого кредитного договору № 0 від 27 грудня 2012 року, який був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, банк надає позичальнику кредит у сумі 184 926,51 грн. зі сплатою позичальником 9,70% відсотків річних, строком до 25 грудня 2017 року, а позичальник повертає кредит і сплачує за його користування процент та комісійну винагороду в сумі, в строки на умовах, що передбачені кредитним договором.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором перед позичальником виконав, надавши йому кредит в сумі 184 926,51 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 грудня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та позичальником було укладено договір застави транспортного засобу №0, згідно п.1.1.,1.2 Договору застави предметом застави є належне позичальнику на праві приватної власності майно, автомобіль НОМЕР_1, колір синій, рік випуску 2012.

Предмет застави належав позичальнику згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3, виданого Черкаським ВРЕВ при УДАІ УМВС України у Черкаській області 27 грудня 2012 року.

Відповідно до п.1.1 Договору застави вартість предмету застави складає 274 171грн.

06 березня 2017 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу №79 відповідно до умов якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту та придбання автотранспортного засобу від 27 грудня 2012 року укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія».

06 березня 2017 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про відступлення прав вимоги №1 за договорами забезпечення до договору факторингу №79 від 06 березня 2017 року, посвідченого ПНКМНО Шевчук З.М. , відповідно до якого позивач набув право заставодержателя відносно предмета застави, на підставі чого були внесені відповідні зміни до Державного реєстру рухомого майна.

Станом на час звернення позивача до суду з даним позовом, заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становить 591 154,41 грн. з яких 250 738,09 грн. - нарахування у відповідності до кредитного договору, 313 089,30 грн. та 27 327,02 грн. нарахування на підставі ст.625 ЦК України, трьох відсотків річних та індексу інфляції.

Крім того, предмет застави був неодноразово знятий з обліку та перереєстрований на інших власників, так, на день подачі позову до суду спірний автотранспортний засіб на праві власності належить відповідачу у справі ОСОБА_2

Отже, ОСОБА_3 було незаконно відчужено предмет застави, а саме, знято з обліку та передано у власність третім особам, якими поставлено предмет застави на облік з іншими номерами, при цьому в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, предмет застави знаходиться в обтяженні позивача.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ТОВ «Українська факторингова компанія» не існує будь-яких договірних відносин.

Відповідач у справі також не має жодних зобов'язань перед первісним кредитором, які б могли перейти до нового заставодержателя - позивача у справі.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.

У ч.1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частинами 6,7 даної статті визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна на яке звернено стягнення проводиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Статтею 21 Закону України «Про заставу» визначено процедуру реалізації заставленого майна, а саме реалізація заставленого майна здійснюється шляхом його продажу на аукціонах (публічних торгах), у тому числі у формі електронних торгів, якщо інше не передбачено договором.

Виходячи зі змісту вищезазначених норм Закону України «Про заставу», перехід до заставодержателя права власності на предмет застави в судовому порядку може відбутися за наслідком проведення публічних торгів, оскільки процедура звернення стягнення на предмет застави в судовому порядку регулюється нормами закону та не допускає застосування договірних чи інших умов про перехід права власності.

При застосуванні судової процедури звернення на предмет застави, законодавець не допускає можливості використання договірних умов, якими врегульована процедура передачі предмету застави від власника до заставодержателя.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст.ст.335,376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів, про що також зазначено в ч.1 ст.328 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що позивачем обраний не вірний спосіб захисту свого права, який не передбачений Законом України «Про заставу».

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 20 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба