Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/8377/17 Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А.
Категорія 43 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року

Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №296/8377/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за користування житлом, припинення сервітуту та виселення без надання іншого житла, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 02 березня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Галасюка Р.А. в м.Житомир,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за користування житлом, припинення сервітуту та виселення без надання іншого житла. В обґрунтування позову зазначала, що вона є одноособовою власницею квартири АДРЕСА_1 відповідно до спадкового договору від 01.02.2011 року. Відповідно до п. 1 вказаного спадкового договору відчужувач ОСОБА_3 встановив для позивачки сервітут, яким закріпив право відповідача ОСОБА_2 проживати у квартирі АДРЕСА_4 довічно. Проте, відчужувач встановив сервітут не безоплатно, оскільки умова про довічне користування відповідачем квартирою АДРЕСА_4 не містить вказівки на безоплатність такого користування. Після смерті відчужувача квартири АДРЕСА_4 і переходу права власності на неї до позивачки, всі витрати з її утримання та плату за житлово-комунальні послуги несе виключно ОСОБА_1 Також, відповідач не виконує свій обов'язок по внесенню плати за користування квартирою, що є підставою для припинення сервітуту, оскільки дана обставина має істотне значення для існування сервітуту. У зв'язку з припинення сервітуту відповідач підлягає виселенню з квартири без надання іншого житла. Враховуючи вищевикладене просила, стягнути з ОСОБА_2 заборгованість з оплати за користування житлом, а саме вартості житлово-комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_2 в сумі 12 769 грн 67 коп. за період з 01 жовтня 2014 року по 01 жовтня 2017 року; припинити сервітут, а саме право довічного користування квартирою АДРЕСА_4 у будинку АДРЕСА_5 у м. Житомирі, встановлений для ОСОБА_2 відчужувачем ОСОБА_3 на підставі спадкового договору від 01 лютого 2011 року, укладеного з ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Заріцькою Є. О. і зареєстрованого в реєстрі за № 46; виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житла; стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 02 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з оплати за користування житлом, а саме вартості житлово-комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_2 в сумі 12 769 грн 67 коп. за період з 01 жовтня 2014 року по 01 жовтня 2017 року. Припинено сервітут, а саме право довічного користування квартирою АДРЕСА_4 у будинку АДРЕСА_5 у м. Житомирі, встановлений для ОСОБА_2 відчужувачем ОСОБА_3 на підставі спадкового договору від 01 лютого 2011 року, укладеного з ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Заріцькою Є. О. і зареєстрованого в реєстрі за № 46. Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житла. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на отримання правничої допомоги в сумі 5 000 грн та сплачений судовий збір в сумі 1 920 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задовленні позову. Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спадковий договір від 01.02.2011 є по суті сервітутом, оскільки довічне користування квартирою АДРЕСА_4 по вул.Б.Тена в м.Житомир йому надано ОСОБА_3, його батьком, який під час укладання договору був власником квартири, тобто він отримав похідне право користування квартирою від власника, а на позивача було покладено обов'язок після смерті спадкодавця забезпечити його право користванн вказаною квартирою. Крім того, відчужувач у спадковому договорі зобов'язав набувача (позивачку) сплачувати квартирну плату та комунальні послуги, а право користування квартирою перейшло йому у спадок.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 лютого 2011 року між ОСОБА_3 (відчужувач) та ОСОБА_1 (набувач) укладено спадковий договів, відповідно до умов якого ОСОБА_3, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно передав після своєї смерті у власність ОСОБА_1 належну йому на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_4, що знаходиться в АДРЕСА_2 та поклав на неї обов'язок після його смерті надати право користування вказаною квартирою його сину ОСОБА_2 довічно, а ОСОБА_1, зобов'язується виконувати розпорядження відчужувача, зазначені в цьому договорі та виконати покладений на неї обов'язок надати після смерті відчужувача право користування квартирою АДРЕСА_4, що знаходиться в АДРЕСА_2 його сину ОСОБА_2 довічно.

20 січня 2013 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 21 січня 2013 року.

21.02.2013 ОСОБА_1 на підставі спадкового договору від 01.02.2011 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_2

Статтею 1302 ЦК України визначено, що за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Згідно з Цивільним кодексом України сутність спадкового договору полягає в тому, що за таким договором відбувається розпорядження належним відчужувачеві майном ще за життя, але із набуттям набувачем права власності на майно після смерті відчужувача.

Сторони спадкового договору мають відповідні права й обов'язки.

Так, статтею 1305 Цивільного кодексу України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Відповідно до ст.403 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Стаття 403 ЦК України розміщена в главі 32 «Право користування чужим майном».

Задовольняючи вимоги про припинення сервітуту та виселення ОСОБА_2 із спірної квартири, суд першої інстанції не врахував зазначені вимоги закону, обставини справи та дійшов помилкового висновку про те, що покладення відчужувачем ОСОБА_3 на ОСОБА_1 обов'язкку після його смерті надати право користування квартирою його сину ОСОБА_2 довічно та прийняття цього обов'язку ОСОБА_1 є сервітутом в розумінні ст.403 ЦК України.

Доводи позивача про те, що відчужувач ОСОБА_3 встановив для позивачки сервітут, яким закріпив право відповідача проживати у спірній квартирі довічно не узгоджуються зі змістом наведених вище норм матеріального права, ґрунтуються на довільному їх трактуванні заявником.

Помилковим є рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача всієї суми сплаченої ОСОБА_1 за квартирну плату та комунальні послуги, оскільки обов'язок по сплаті квартиної плати та комунальних послуг лежить на ОСОБА_1, як власниці квартири, так і на відповідачу, який проживає в квартирі. Факт проживання в спірній квартирі ОСОБА_2 в апеляційній інстанції не заперечував.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що обов'язок по сплаті квартирної плати та комунальних послуг покладений на ОСОБА_1 відповідно до п.5.1 спадкового договору, є безпідставним, оскільки такий обов'язок ОСОБА_1 був перед відчужувачем ОСОБА_3, а ОСОБА_2 не є відчужувачем квартири.

З огляду на наведене з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 50 % вартості сплачених нею коштів за комунальні послуги, що становить 6 384 грн 84 коп.

Отже, суд першої інстанції зазначених норм матеріального та процесуального права не врахував, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про часткове задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, апеляційний суд стягує з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 440 грн судових витрат понесених за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 02 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення сервітуту та виселення без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 384 грн 84 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 05 вересня 2018 року.

Головуючий

Судді