Справа № 442/4139/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/2002/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року у справі за позовом Усенко ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нежитлове приміщення,-

в с т а н о в и л а:

В червні 2016 року Усенко ОСОБА_4 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_5, в якому просила визнати за нею право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 7,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дрогобич вул. Стрийська 2/1.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що вони з сином володіють нежитловим приміщенням, площа забудови 9,99 м.кв., загальною площею 7,8 кв.м., за адресою: м. Дрообич, вул. Стрийська 2/1. Дане майно належить їм на праві спільної часткової власності, оскільки останній частково давав кошти на будівельні матеріали для будівництва нежитлового приміщення, однак із попередніх домовленостей вона повинна була стати власником нежитлового приміщення і відшкодувати йому затрати на будівництво даного приміщення. У 2015 році вона частково повернула відповідачу кошти вартості нежитлового приміщення в сумі 10 000 грн. Визнання права власності на вказане нежитлове приміщення не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року позов задоволено.

Визнано за Усенко ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 7,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дрогобич вул. Стрийська 2/1.

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що районний суд не досліджував фактичні обставини справи. Вказує, що нежитлова будівля за адресою м.Дрогобич, вул. Стрийська, 2/1 побудована з грубим порушенням державних будівельних норм, протипожежних та санітарних правил, що порушує права та інтереси ОСОБА_2 та несе загрозу її майну. Звертає увагу, що спірна нежитлова будівля відноситься до самочинного будівництва, оскільки була збудована на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту, а разом з тим з істотним порушенням будівельних норм і правил. Окрім того зазначає, що нежитлова будівля розташована на відстані не більше 0,7-0,8 м. від житлового будинку, в якій розташована квартира ОСОБА_2 Дощові води з даху нежитлової будівлі попадають практично під вікно квартири ОСОБА_2,що призводить до руйнування частини житлового будинку. Разом з тим при будівництві нежитлової будівлі порушені протипожежні правила, оскільки у разі виникнення пожежі у нежитловій будівлі буде пошкоджений житловий будинок №2 по вул. Стрийській в м. Дрогобич.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 18.03.2004 «Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу».

Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України суд, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач визнав позов, що не суперечить закону, крім того визнання позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відтак такі вимоги підлягають до задоволення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частина 5 ст. 376 ЦК України передбачає, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ними право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, України може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу №1405 від 27.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_6, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Матеріалами справи також встановлено, що ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_8 та ОСОБА_5 прийняли у власність у рівних частках кожний, зовнішній кіоск, що знаходиться за адресою: м. Дрогобич, Львівської області, вул. Стрийська, що підтверджується договором купівлі-продажу кіоску від 23.10.2009 року, посвідченим нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу, ОСОБА_9, зареєстрованим в реєстрі за №382.

Рішенням LVI сесії 6 скликання Дрогобицької міської ради від 16.01.2015 року № 1473 продовжено ОСОБА_8 та ОСОБА_5 термін оренди земельної ділянки площею 11 кв.м. на пл. Стрийській кадастровий номер :01:006:0117 для обслуговування торгового кіоску строком на 3 роки.

10.04.2015 року між Дрогобицькою міською радою (орендодавець) та ФОП ОСОБА_8, ОСОБА_5 (орендар) укладено договір оренди землі, згідно якого орендодавець надає,а орендар приймає в строкове платне користування на земельну ділянку несільськогосподарського призначення землі некомерційного використання, яка знаходиться у м. Дрогобич на вул. Стрийській, загальною площею 11 кв.м. у тому числі забудовані землі 6 кв.м., двір 5 кв.м. Згідно п.2.2. на земельній ділянці знаходиться обєкт нерухомого майна приміщення кіоску, яке належить орендарю на праві власності.

У ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" надано визначення тимчасової споруди торгівельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, а саме - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Аналогічне визначення міститься й в п. 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 №244.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об'єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать, зокрема павільйони.

Згідно технічного паспорту від 02.02.2016 року КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» на нежитлове приміщення №2/1 під літ.А-1 по вул. Стрийській у м. Дрогобич площею 7,8 кв.м. фундамент бутобетон, стіни-багатошарові панелі, покрівля-лист профільний, перекриття панелі, підлога-плитка, електрика-так, водовідвід так, каналізація так.

А тому, спірну нежитлову будівлю не можна віднести до тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд не врахував, що відповідно до Закону України «Про планування і забудову територій», будівництво обєктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам; закінчені будівництвом обєкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вирішуючи спір про визнання права власності, суд своїм рішенням безпідставно узаконив самочинне будівництво на земельній ділянці, яка не належить ні позивачу, ні відповідачу, а також така не надавалася жодному з них під здійснення згаданого будівництва розпорядником земельної ділянки Дрогобицькою міською радою.

Суди не повинні замінювати органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень, встановлених Конституцією та законами України.

Оформлення права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відноситься до компетенції органів місцевої влади.

Відмова в задоволенні позову не позбавляє права позивача на звернення до місцевих органів влади із заявою про узаконення самочинного будівництва.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, що діяла на момент звернення до суду з апеляційною скаргою, за подання апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи передбачені ч.1 ст. 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалите нове судове рішення, яким у задоволенні позову Усенко ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нежитлове приміщення відмовити.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, п.2.ч.1 ст.374, 376, 3 81 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Усенко ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нежитлове приміщення відмовити.

Стягнути з Усенко ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 826, 80 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текс постанови складено 29 серпня 2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_10