Номер провадження: 22-ц/785/5672/18
Номер справи місцевого суду: 2-3899/2004
Головуючий у першій інстанції Буран А.М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєва Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, визнання договору дійсним та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2004 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та проси суд стягнути з відповідачів грошові кошти в розмірі 32000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03 травня 2004 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, про що був складений договір купівлі-продажу. У вказаному договорі ОСОБА_4 вказав, що в якості повної оплати за продану належну йому 1/2 частини квартири отримав від позивача грошову суму в розмірі 32000 грн, а також взяв на себе обов'язок не пізніше 07 травня 2004 року оформити з позивачем договір купівлі-продажу вказаної частини квартири. Відповідач ОСОБА_5 також підписав цю розписку та зобов'язався від імені ОСОБА_4 в строк не пізніше 07 травня 2004 року нотаріально оформити з відповідачем договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири. Разом з тим, як зазначив позивач, відповідачі свої зобов'язання за договором не виконали. А тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом (а.с. 3).

15 червня 2004 року позивач подав до суду заяву про зміну позовних вимог, та просив суд визнати дійсним вище вказаний договір купівлі-продажу від 03 травня 2004 року дійсним та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені. А саме визнано дійсним, укладений 03 травня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу 1/2 (однієї другої) частини квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини вказаної квартири ОСОБА_3 (а.с. 13).

01.06.2018 року від ОСОБА_2 до суду першої інстанції надійшла апеляційна скарга на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року. Апелянт зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. В обґрунтування своїх доводів апелянт посилався на те, що суд першої інстанції не врахував той факт, що спірна частина квартири знаходиться за адресою вул. Паркова, м. Іллічівськ, Одеська область, та не повернув позивачеві для подачі до належного суду його позовну заяву, чим порушив правила підсудності. Крім того, як зазначає апелянт, судом не було взято до уваги той факт, що крім відповідача ОСОБА_4 співвласником спірної квартири є апелянт - ОСОБА_2, про що суду було відомо з наданих копії правовстановлюючих документів на квартиру, а саме Свідоцтва про право власності на житло від 29 грудня 1994 року. Однак ні судом, ні позивачем, як вказує апелянт, його не було залучено до справи в якості третьої особи чим грубо було порушено норми ст. 108 ЦПК УРСР 1963 року. Крім іншого, апелянт зазначив, що спірна квартира належала йому та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності. Про продаж 1/2 частки спірної квартири його повідомлено не було. Про відчуження спірної частики від ОСОБА_4 апелянт ніколи не чув. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Апелянт зазначає, що після смерті сина та на момент подачі апеляційної скарги від один проживає в спірній квартирі, оплачує комунальні послуги за всю квартиру та вважав її своєї власністю, оскільки прийняв спадщину після смерті свого сину. Про те, що спірна частка квартири була відчужена на підставі оскаржуваного рішення Малиновського районного суду м. Одеси апелянту стало відомо лише 02 травня 2018 року, коли він звернувся до нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті свого сина ОСОБА_4 в тому числі на спірну частку квартири. Апелянт в своїй скарзі пояснив, що в зв'язку з тим, що в нього не було правовстановлюючих документів на квартиру нотаріус рекомендував звернутись до КП «БТІ» Чорноморської міської ради для отримання дублікатів правовстановлюючих документів. 10 травня 2018 року КП «БТІ» Чорноморської міської ради видали апелянту належним чином завірену копію свідоцтва про право власності з відміткою про відчуження частки. Так апелянт зазначив, що вважає, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року по цивільній справі № 2-3899 було грубо порушено його право як співвласника майна. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити в справі нове рішення (а.с. 35-38). На підтвердження своїх доводів апелянт надав суду копії: свідоцтва про право власності на житло від 29 грудня 1994 року відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_2 та члену його сім'ї ОСОБА_4 в рівних долях; довідки про склад зареєстрованих (сім'ї) у житловому приміщенні/будинку осіб № 15-4129 від 08.05.2018 року, відповідно до якої в спірній квартирі з 08.09.1982 року по теперішній час проживає ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, усього одна особа, ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, за даною адресою був зареєстрований з 15.01.2002 року по 29.08.2007 року; довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до якої спірне нерухоме майно ні за ким не зареєстроване; свідоцтва про смерть ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3; витягу про реєстрацію спадковому реєстрі померлого ОСОБА_4; повідомлення Чорноморської міської державної нотаріальної контори Одеської області, відповідно до якого ОСОБА_2 було повідомлено, що він є єдиним спадкоємцем за законом після смерті його сина ОСОБА_4; квитанцій за сплату комунальних послуг спірної квартири; договору № 22268 про надання послуг з опалення та підігрівання води від 06.08.2004 року спірної квартири, укладеного між ОСОБА_2 та КП «Іллічівськтеплоенерго» та додаткової угоди до цього договору від 05.11.2010 року; договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових території від 20.01.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та КП «Міське управління житлово-комунального господарства» (а.с. 47-56).

Крім того, апелянт просив поновити строк апеляційного оскарження. В обґрунтування поновлення строку апелянт зазначив, що оскаржуване рішення було постановлено за його відсутності, що позбавило його можливості захистити свої права і висловити свої заперечення щодо законності постановлення даного рішення. Про існування оскаржуваного рішення йому стало відомо лише 02 травня 2018 року та його представник одразу ж звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про ознайомлення з матеріалами справи № 2-3899/2004, де нею зроблено його фотокопію. З метою отримання від суду належним чином завіреної копії рішення від 15 червня 2004 року апелянт через свого представника неодноразово звертався із заявами 10 травня 2018 року і 14 травня 2018 року з проханням надати копію оскаржуваного рішення, однак, як зазначає апелянт, листом Малиновського районного суду м. Одеси від 16.05.2018 року № 5/2862018-Вих, який апелянтом було отримано 22.05.2018 року йому було відмовлено у видачі копії судового рішення. Тому посилаючись на норми цивільного процесуального законодавства, Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод апелянт просить поновити йому строк на апеляційне оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року (а.с. 19-20).

12 червня 2018 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року залишено без руху та надано апелянту строк для усунення недоліків - подання до суду обґрунтованого клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження (а.с. 61-63).

05 липня 2018 року на виконання ухвали Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року до суду надійшло клопотання апелянта ОСОБА_2 про поновлення строку апеляційного оскарження. Апелянт обґрунтовував своє клопотання тим, що його померлий син був закритою людиною, жив своїм особистим життям, часто був відсутнім за місцем проживання та нічого не повідомляв апелянту про оскаржуване рішення суду. Смерть сина апелянт переніс вразливо та тяжко хворів, що підтверджується численними медичними довідками. Про спір апелянт дізнався 02 травня 2018 року від приватного нотаріуса Чорноморського МНО Одеської області Слаєвої Р.К., до якого звернулась дочка за консультацією з приводу оформлення документів на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 Нотаріус повідомила, що в апелянту відсутні правовстановлюючі документи на квартиру. Через похилий вік та стан здоров?я апелянт надав довіреність представнику, яка і звернулась до КП «БТІ» Чорноморської міської ради для отримання правовстановлюючих документів, де їй усно повідомили, що частка ОСОБА_7 відчужена на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року. Представник одразу звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з заявою про ознайомлення з матеріалами справи та 10 травня 2018 року КП «БТІ» Чорноморської міської ради видано належним чином завірену копію свідоцтва про право власності з відміткою про відчуження частки ОСОБА_7 (а.с. 65-69).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області від 10.07.2018 року в справі було відкрито провадження (а.с. 88-91).

Відзив чи заперечення на апеляційну скаргу не надходили.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_8 просила задовольнити апеляційну скаргу. Інші учасники провадження до судового засідання не заявились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа підлягає направленню для розгляду по суті за підсудністю виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України в діючій редакції, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов'язані між собою позовні вимоги пред'явлені одночасно щодо декількох об'єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об'єкта, вартість якого є найвищою.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України в своїй постанові № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», а саме в п. 41 перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. Відповідно до п. 42 вказаної постанови Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до цивільного процесуального законодавства, чинного на момент ухвалення оскаржуваного рішення, зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 130 ЦПК УРСР позови про право на будівлю, про виключення майна з опису належить пред'являти за місцем знаходження цього майна або його основної частини.

Спір в даній справі виник щодо нерухомого майна - 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 Отже, враховуючи вище наведене, оскільки для категорії справ, в рамках яких спір вирішується щодо нерухомого майна, цивільним процесуальним законодавством в редакції на момент ухвалення оскаржуваного рішення, так само як й в редакції на момент його перегляду в апеляційному порядку, встановлене правило виключної територіальної підсудності, то справа повинна розглядатися судом за місцем розташування такого нерухомого майна. Інший суд крім визначеного за територіальною підсудністю буде вважатись таким, що не мав територіальної юрисдикції, а його рішення не можна визнавати прийнятим судом, що встановленим законом (Див.: Справа "Сокуренко і Стригун проти України", заяви N 29458/04 та N 29465/04), так само і воно не могло обумовити виникнення права власності у сторони позивача. При цьому, висловлюючи позицію щодо скасування рішення суду першої інстанції в контексті принципу правової визначеності (остаточності судового рішення) суд звертає увагу на те, що застосування даного принципу має місце за тих обставин, коли рішення ухвалене повноважним судом (судом визначеним законом). Оскільки суд, що приймав рішення не мав юрисдикційної сили щодо спірних правовідносин, то застосування національних процедур для захисту апелянта, який не був учасником розгляду справи, проте весь цей час був співвласником спірного майна, в цій справі не може бути обмежене в часі.

Одночасно колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке. З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваним рішенням були порушені права апелянта (ОСОБА_2), оскільки він був співвласником спірної квартири, що, власне, підтверджується наявним в матеріалах справи, в тому числі, на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, Свідоцтвом про право власності на житло від 29.12.1994 року, відповідно до якого квартира АДРЕСА_3 належить на прав приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в рівних долях (а.с. 8). Отже, з наведеного слідує, що апелянт - ОСОБА_2, повинен був залучатися судом першої інстанції до участі в розгляді справи. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 307 ЦПК УРСР, який діяв на момент ухвалення оскаржуваного рішення, рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не були притягнуті до участі в справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Відтак, враховуючи то, що оскаржуване рішення суду було ухвалене з порушенням норм процесуального права в редакції як на момент його ухвалення, так і в діючій редакції на момент апеляційного перегляду справи, зокрема, в частині розгляду справи судом, в межах територіальної юрисдикції якого не перебуває відповідний спір, суд приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення з направленням справи до суду першої інстанції за підсудністю.

Таким чином, враховуючи наведене, оскільки справа була розглянута з порушенням норм процесуального законодавства, в редакції на момент ухвалення оскаржуваного рішення, судом, до територіальної юрисдикції якого спір в справі не належить, апеляційний суд на підставі ст. 378 ЦПК України прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції, та направлення справи для розгляду по суті до суду першої інстанції за підсудністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 378, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року - скасувати. Справу передати за підсудністю до Іллічівського міського суду Одеської області для розгляду.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови виготовлено 10 грудня 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

29.11.2018 року м. Одеса