Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 265/4675/17

провадження № 61-1557св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2017 року у складі судді Міхєєвої І. М. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Мироненко І. П., Баркова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області (далі - Управління) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення надмірно виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 04 грудня 2014 року ОСОБА_2 перебуває на обліку в Управлінні як одержувач щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Щомісячна адресна допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до вимог чинного законодавства України, відповідачу була призначена та сплачувалась з 04 грудня 2014 року по 03 червня 2015 року, з 04 червня 2015 року по 03 грудня 2015 року, з 13 грудня 2015 по 26 травня 2016 року та з 30 травня 2016 року по 24 листопада 2016 року в розмірі 884 грн щомісяця.

Під час опрацювання інформації щодо верифікації даних, яка надійшла на адресу Управління 16 вересня 2016 року, з'ясувалося, що у власності відповідача є квартира АДРЕСА_1.

З 01 листопада 2016 року виплату допомоги ОСОБА_2 було припинено.

Таким чином, у період з 04 грудня 2014 року по 01 листопада 2016 року, коли відповідачу виплачувалась щомісячна адресна допомога, місто Маріуполь Донецької області, де розташована квартира, частина якої належала відповідачу на праві власності, не входило до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.

Наявність у власності житла на підконтрольній Українській владі території та в місті, де органи державної влади виконують всі свої зобов'язання в повному обсязі, є причиною вважати раніше виплачені суми допомоги надмірно виплаченими.

Спеціалістами Управління відповідачу було повідомлено про надмірно виплачені кошти. Відповідно до особистої заяви ОСОБА_2 від 13 грудня 2016 року Управлінням були здійснені відрахування в розмірі 20 % від призначеної допомоги. Залишок боргу на 01 липня 2017 року складає 18 893,81 грн.

У зв'язку з викладеним, Управління просить стягнути з ОСОБА_2 суму надмірно виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у розмірі 18 893,81 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2017 року у позові Управлінню відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач має житло в м. Маріуполі Донецької області, тобто у районі, де проводиться антитерористична операція. Доказів того, м. Маріуполь було виключено з переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, а також те, що м. Маріуполь не відноситься до району проведення антитерористичної операції, суду не надано.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2017 року заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 листопада 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що при вирішенні даної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення щодо правомірності нарахування ОСОБА_2 адресної матеріальної допомоги як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Управління, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2017 року є незаконними, необґрунтованими та такими, що ухвалені без з'ясування та врахування фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судами помилково залишено поза увагою, що відповідно до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 жовтня 2014 року № 1085 (у редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1276-р) м. Маріуполь не входило до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади не здійснюють свої повноваження та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. Оскільки відповідач має у власності житлове приміщення, яке розташоване на підконтрольній території України, вона не мала права на отримання грошової допомоги.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 05 січня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем до суду не подано.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року справу за позовом Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області до ОСОБА_2 про стягнення надмірно виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо-переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_2 з 26 листопада 2014 року має статус особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а саме з с. Лебединське Донецької області до м. Маріуполь.

Відповідно до рішень Управління від 12 грудня 2014 року, 12 червня 2015 року, 12 січня 2016 року та 01 червня 2016 року ОСОБА_2 була призначена щомісячна адресна допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, на період з 04 грудня 2014 року по 24 грудня 2016 року.

З матеріалів справи також вбачається, що звертаючись до Управління з заявою про призначення допомоги, ОСОБА_2 вказувала, що у неї та будь-кого з членів сім'ї у володінні житлового приміщення поза межами тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції немає.

Відповідно до інформації щодо верифікації даних, яка надійшла на адресу Управління 16 вересня 2019 року, ОСОБА_2 має у власності квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до Указу в.о. Президента України, Голови Верховної Ради України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» на території України розпочато проведення антитерористичної операції.

Частиною другою статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

При цьому, частина перша цієї статті передбачає, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Згідно з наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 жовтня 2014 року №33/6/а, Донецька і Луганська області визначені районами проведення антитерористичної операції з 07 квітня 2014 року.

Відповідно до пункту 5 статті 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Кабінету Міністрів України доручено затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

30 жовтня 2014 року розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р було затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до якого, місто Маріуполь включено до вказаного переліку.

Проте дію цього розпорядження зупинено згідно з розпорядженням Кабінету міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р, в якому не зазначено підстави його прийняття.

02 грудня 2015 року розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р знову затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до якого місто Маріуполь Донецької області також включено до вказаного переліку.

Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20 січня 2014 року встановлено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Порядок надання державної допомоги внутрішньо переміщеним особам визначається Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505 (далі Порядок № 505).

Щомісячна адресна допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг на період з 04 грудня 2014 року по 24 грудня 2016 року призначалась відповідачу Управлінням рішеннями від 12 грудня 2014 року, 12 червня 2015 року, 12 січня 2016 року та 01 червня 2016 року.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 505 в редакції від 23 жовтня 2014 року, яка була чинною на час прийняття Управлінням рішення від 12 грудня 2014 року, грошова допомога надається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, структурних підрозділах з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, з дня звернення за її призначенням та виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Згідно із пунктом 2 Порядку № 505 в редакції від 15 травня 2015 року, яка була чинною на час прийняття Управлінням рішення від 12 червня 2015 року, грошова допомога надається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, або змушені були покинути своє постійне місце проживання в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і перемістилися в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, структурних підрозділах з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, з дня звернення за її призначенням та виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 505 в редакції від 15 травня 2015 року, яка була чинною на час прийняття Управлінням рішень від 12 січня 2016 року та від 01 червня 2016 року, грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад, з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Правовий статус відповідача як особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції або внутрішньо-переміщеної особи, позивачем не оспорюється.

Відповідно до абзацу 1 пункту 6 Порядку № 505, в редакції від 23 жовтня 2014 року, яка була чинною на час прийняття Управлінням рішення від 12 грудня 2014 року, грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто з членів сім'ї має у володінні житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції.

Згідно з абзацом 1 пункту 6 Порядку № 505, в редакціях від 15 травня 2015 року та від 18 грудня 2015 року, які були чинними на час прийняття Управлінням рішення від 12 червня 2015 року, від 12 січня 2016 року та від 01 червня 2016 року, грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто з членів сім'ї має у власності житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення.

Установивши, що м. Маріуполь, на території якого розташована належна ОСОБА_2 квартира, не було виключено саме з переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 надмірно виплачених грошових коштів, оскільки адресна матеріальна допомога нараховувалась відповідачу як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до вимог чинного законодавства.

Доводи позивача про те, що відповідач має у власності житлове приміщення, яке розташоване на підконтрольній території України, а тому вона не мала права на отримання грошової допомоги, є необґрунтованими, оскільки це твердження не має правового значення для вирішення даної справи. Зі змісту абзацу 1 пункту 6 Порядку № 505 (в редакціях, які діяли на час здійснення виплат відповідачу) вбачається, що підставою невиплати та непризначення грошової допомоги особі є наявність у будь-кого з членів сім'ї житла, що не розташовано на тимчасово окупованій території України, на лінії зіткнення і в районах проведення антитерористичної операції.

Оскільки ОСОБА_2 має у власності тільки житлове приміщення, що знаходиться в населеному пункті, де проводилась антитерористична операція, вона мала право на підставі Порядку № 505, у спірний період з 04 грудня 2014 року по 01 листопада 2016 року отримувати грошову допомогу.

Крім того, колегія суддів зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2017 року № 370 абзац 2 пункту 6 Порядку № 505 було викладено в новій редакції, згідно з якою грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто із членів сім'ї має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану. Однак вказана редакція Порядку № 505 не була чинною у періоди виплати відповідачу грошової допомоги, тому факт перебування у власності ОСОБА_2 квартири, що знаходиться на території України, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, не впливав на законність призначення відповідачу допомоги з 04 грудня 2014 року по 01 листопада 2016 року.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради Донецької області залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк