Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.08.2018 Справа №607/1539/18

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Стрілкова М. С.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 26 січня 2012 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем ОСОБА_3 У шлюбі в сторін народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з 2016 року проживає разом з позивачем на орендованій нею квартирі у м. Тернополі. Відповідач не приймає жодної участі у вихованні сина. Позивач бажає поїхати разом із своїм сином за кордон, метою поїздки є відпочинок дитини, ознайомлення з життям за кордоном, розширення його кругозору та світосприйняття, однак на неодноразові звернення до батька дитини в усній формі з проханням надати нотаріальний дозвіл на виїзд сина за кордон останній вимагає сплатити йому певну суму коштів для отримання нотаріального дозволу. Позивач вважає, що через такі дії порушуються права дитини, а тому просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без згоди батька у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, в період з 10 лютого 2018 року по 01 вересня 2018 року, в період з 20 лютого 2019 року по 01 вересня 2019 року, в період з 20 лютого 2020 року по 01 вересня 2020 року; надати дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення візи та оформлення документів для виїзду дитині ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без згоди батька для відпочинку у супроводі ОСОБА_1.

Представник позивача подав заяву про зміну предмету позову, в якому просив суд надати дозвіл ОСОБА_1 на тимчасовий виїзд за межі України до Королівства Нідерланди з малолітньою дитиною - сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_3 у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на три роки (2018-2020 роки) в період з липня по вересень місяць.

Відповідач подав відзив на позову заяву, в якому зазначив, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавлено відповідача, як батька дитини, можливості брати участь у вихованні сина та можливості спілкування з ними.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги з врахуванням заяви про зміну предмету позову підтримали. Просили суд їх задовільнити з підстав. Позивач додатково просить надати їй дозвіл для виїзду закордон з малолітньою дитиною без згоди та супроводу батька дитини до листопада 2018 року.

Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та просять відмовити у задоволенні позову.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, у судове засідання не з'явилася, хоча про день, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Ухвалою суду від 27 лютого 2018 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 04 червня 2018 року прийнято суддею до провадження справу.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази по справі, приходить до висновку, що слід частково задовольнити позов, виходячи із встановлених обставин та змісту спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 26 січня 2012 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторне) серії НОМЕР_3 від 16 серпня 2017 року, видане Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

У шлюбі в сторін народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить свідоцтво про народження (повторне) серії НОМЕР_4 від 12 липня 2017 року, видане Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

У судовому засіданні з'ясовано, що шлюб між сторонами розірвано, та визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 після розірвання шлюбу разом із матір'ю ОСОБА_1. Однак дитина за відсутності позивача також проживає із відповідачем.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Суд погоджується з аргументами позивача, що дитина перебуваючи за кордоном буде мати можливість ознайомитися із життям та побутом людей в інших країнах, розширить його кругозір та світосприйняття, що буде сприяти його всесторонньому розвитку, реалізації його права на повноцінний відпочинок, покращення стану здоров'я та сприяти фізичному, духовному та моральному розвитку дитини та буде відповідати інтересам дитини.

Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що позивач та відповідач розлученні, визначено місце проживання дитини з матір'ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку.

Також урахувавши те, що у позивача та дитини наявне запрошення в Королівство Нідерланди від ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, на період з липня по листопад місяць, який забезпечить їх житлом та відпочинком.

Узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до Королівство Нідерланди із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, тому такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Встановивши, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері без дозволу і супроводу батька відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, надавши ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Королівства Нідерланди з малолітньою дитиною - сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_3, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 на наступні періоди: з 01 жовтня по 30 листопада 2018 року; з 01 липня по 31 серпня 2019 року; з 01 липня по 31 серпня 2020 року.

Аргументи відповідача про те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавлено відповідача, як батька дитини, можливості брати участь у вихованні сина та можливості спілкування з ними, суд вважає безпідставним, оскільки суд надає тимчасовий дозвіл на виїзд матері з дитиною на певний період, з визначенням його початку й закінчення і це буде відповідати найкращим інтересам дитини. При цьому відповідач не буде позбавлений права брати участь у вихованні та утриманні дитини.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 будучи інвалідом ІІ групи, звільнений від сплати судового збору, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1409,60 грн. на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України компенсувати позивачу ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 141, 150, 153, 157 Сімейного кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Королівства Нідерланди з малолітньою дитиною - сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_3, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 на наступні періоди: з 01 жовтня по 30 листопада 2018 року; з 01 липня по 31 серпня 2019 року; з 01 липня по 31 серпня 2020 року.

Сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1409 (одна тисяча чотириста дев'ять) грн. 60 коп. на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України компенсувати позивачу ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до апеляційного суду Тернопільської області або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1, адреса проживання: м. Тернопіль. АДРЕСА_1; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4; адреса проживання: АДРЕСА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, адреса місцезнаходження: м. Тернопіль, бул. Т. Шевченка, 1.

Повний текст рішення складено 03 вересня 2018 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко