Справа № 755/2218/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2018 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

представники третіх осіб - не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, до ОСОБА_3, треті особи: Деснянська районна у місті Києві державна адміністрація, Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, Бородянська районна державна адміністрація Київської області про вселення та зобов'язати не чинити перешкод у здійсненні права власності,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 з вимогою вселити позивача та її малолітніх дітей в квартиру АДРЕСА_1, та зобов'язати відповідача не чинити перешкод позивачеві у здійсненні права власності, а малолітнім дітям - користуванні вищезазначеною квартирою.

26 квітня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. (а.с.29-30)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 червня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі. (а.с.61-62)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 червня 2018 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. (а.с.98-99)

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, позивач подала до суду письмову відповідь на відзив, яка долучена до матеріалів справи (а.с.74-78), в якій зазначила, що 18 травня 2017 року позивач була змушена тікати зі спірної квартири через деспотичне ставлення відповідача до неї особисто та їх дітей. Загострено агресивне ставлення відповідача проявляється протягом останніх трьох років, а після народження молодшого сина, поведінка чоловіка перестала бути адекватною - знущався над дітьми, піднімав руку, принижував позивача, до неналежної поведінки вдавалась і матір відповідача, наведені обставини вимусили позивача з дітьми переїхати до її батьків. Відповідач знав про від'їзд позивача, оскільки позивач планувала літом проживати у своїх батьків, але повертатися позивач побоювалася, хоча й мала надію на відновлення сім'ї. Після звернення позивача з окремими позовом про режим окремого проживання подружжя, ставлення відповідача до неї та дітей погіршувалося, відповідач приїздив лише декілька разів, знімав свої візити, напав на позивача на зупинці, у звязку з чим вона зверталась до правоохоронних органів. На думку позивача, відповідач всіма зусиллями намагається отримати її частку квартири, він змінив замки в квартиру, про що повідомив у судовому засіданні, чинить перешкоди в користуванні квартирою, не допускає до квартири, мав спробу продати частку квартири своїй матері. В судовому засіданні позивач надала пояснення аналогійні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив та зазначила, що оскільки відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою, не дає можливості вселитись до квартири, такі неправомірні дії відповідача змусили позивача звернутись з цим позовом до суду з вимогою вселити позивача з дітьми до квартири та зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користуванні квартирою.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_4 в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов, який долучений до матеріалів справи (а.с.48-52), в якому зазначено, що сторони перебували в шлюбі з 18 вересня 2010 року, за час спільного проживання придбали в рівних частках, по ? кожному, квартиру АДРЕСА_1, в квартирі зареєстровані позивач, відповідач та троє малолітніх дітей. До середини травня 2017 року сторони з дітьми проживали у вищевказаній квартирі, однак в травні позивач, нікого не попередивши та не узгодивши свої дії, переїхала разом з дітьми для подальшого проживання до помешкання своїх батьків у Бородянський район Київської області. Про факт зміни позивачем місця проживання відповідач дізнався із записки, яку вона лишила в помешканні. Відповідач через дії позивача був позбавлений можливості спілкуватися з нею та дітьми. Слід зазначити, що позивач посилається, як на підставу свого переїзду, на подію, що сталася через півроку після залишення нею квартири. Для відповідача є незрозумілою поведінка позивача щодо перекручування хронології подій, а також її справжні мотиви, що спонукали до розірвання відносин з відповідачем. Відповідач ніколи не перешкоджав позивачеві та дітям користуватися квартирою. При зустрічах в судових та інших установах відповідач завжди намагається вмовити позивача повернутися разом з дітьми до зареєстрованого місця проживання. Наразі триває розгляд справи за позовом ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей разом з батьком, під час спілкування відповідача з дітьми у визначений службою у справах дітей час, позивач та її батьки висловлювали своє невдоволення, батько позивача погрожував йому молотком, а її матір - побила металевим прутом. Відповідач ніколи не чинив позивачеві перешкод у здійсненні нею права власності щодо квартири, а дітям - права користування, доказів протилежного позивачем не надано. Відповідач вважає, що позивач звернувся з цим позовом до суду виключно з метою психологічного тиску на відповідача. Також у відзиві зазначено, що позивач протягом останнього року постійно звертається з позовами до суду, дана справа є вже шостою. В запереченнях на відповідь на відзив (а.с.106-110) відповідач зазначив, що вся викладена у відповіді на відзив інформація не стосується предмету даного позову та є намаганням очорнити відповідача, крім того, викладена в ньому інформація суперечить викладений у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов та наголосив, що позивач добровільно виселилась з квартири з дітьми, відповідач звернувся з позовом про визначення місця проживання дітей разом з батьком, позивач квартирою не цікавляться, відповідач не чинить позивачу жодних перешкод у користуванні квартирою. Також, на думку відповідача, позивач не надала жодних доказів, які мали підтвердити виникнення між сторонами даного спору конфліктних ситуацій та чинення з боку відповідача дій, які свідчили би про чинення перешкод у користуванні квартирою.

Представники третіх осіб - Деснянської районна у місті Києві державної адміністрації, Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Бородянської районної державна адміністрація Київської області в судове засідання не з'явилися, були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, заяв чи клопотань до суду не подали.

Вислухавши пояснення учасників справи, свідківОСОБА_13.,ОСОБА_9, ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.(ст. 328 Цивільного кодексу України)

Судом встановлено, щоз 18 вересня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с.7)

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками, в рівних частках, квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2013 року (а.с.13) та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.14-15).

ОСОБА_1, ОСОБА_3 та їх малолітні діти - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

За змістом положень частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14.

Виходячи з предмету позову, позивачем ОСОБА_11 заявлено вимоги щодо захисту житлових прав шляхом вселення в квартиру АДРЕСА_1, та зобов'язати відповідача не чинити позивачу та їх малолітнім дітям перешкоду користуванні квартирою, посилаючись на положення ст. 391 Цивільного кодексу України, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачами долучено до позову, крім правовстановлюючого документу на квартиру, свідоцтва про народження дітей та укладання шлюбу; висновок начальника ОСОБА_8 Ірпінського ВПГУНП в Київській області (а.с.19); висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи (а.с.12); витяг з ЄРДР (а.с.11).

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 77 - 80 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Як з'ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін по справі, на даний час між співвласниками квартири, як колишнього подружжя, виникли особисті неприязні стосунки, в той же час факт порушення прав позивача та/або малолітніх дітей шляхом створення перешкод в користуванні квартирою заперечується відповідачем у справі, який наголошував в судовому засіданні на тому, що позивач добровільно покинула квартиру, тривалий час не цікавиться житлом, постійно проживає в помешканні своїх батьків, наміру вселятись до квартири не має, в свою чергу позивачем не надано доказів, які мали спростувати позицію відповідач та підтвердити той факт, що позивач не має можливості реалізувати свої права власника користуватись та розпоряджатись належним їм майном, а діти сторін позбавлені можливості користуватися квартирою, в якій зареєстроване їх місце проживання, а в силу положень ч.6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, суд критично відноситься до позиції позивача ОСОБА_1, яка вважає беззаперечним доказом створення відповідачем перешкод у користуванні квартирою наявність Висновку начальника ОСОБА_8 Ірпінського ВП ГУНП в Київській області від 26 травня 2017 року, щодо подій, які мали місце 18 травня 2017 року, складеного за результатами звернення ОСОБА_10, оскільки даним висновком лише зафіксований факт сварки між сторонами «на ґрунті давніх неприязних відносин», що мав місце не за адресою місцезнаходження спірної квартири.

Також, суд критично оцінює викладені у висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 30.11.2017, зі слів позивача обставини походження в неї 28 листопада 2017 року легких тілесних ушкоджень, та внесення до ЄРДР за її заявою відомостей щодо нанесення з боку чоловіка тілесних ушкоджень, оскільки сам факт звернення позивача до правоохоронних органів без застосування до конкретних осіб заходів належного реагування на виявлені під час перевірки порушення не можуть слугувати належним доказом вчинення з боку відповідача протиправних дій, в той же час в силу положень ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню та є обов'язковими для суду обставини встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення. Більше того, відсутні жодні відомості про те, що описані у вищевказаних джерелах події хоча б якимось чином стосуються користування квартирою, що є у співвласності сторін.

Крім того, не може бути розцінене як належний доказ створення відповідачем перешкод в користуванні квартирою позивачу та дітям сам факт вчинення відповідачем дій, вчиненних з наміром відчуження належної йому частини квартири його матері (а.с.16-17), оскільки власник є вільним у розпорядженні своїм майном, а в матеріалах справи відсутні докази надання органом опіки та піклування дозволу на таке відчуження, тобто фактичної реалізації такого наміру.

В судовому засіданні відповідачем було повідомлено про заміну ним замку на вхідних дверях до квартири, та наголошено на тому, що необхідність замінити замки на вхідних дверях квартири викликана непридатністю до використання старого замка, при цьому відповідачем під час розгляду справи було запропоновано позивачу отримати примірник нових ключів, від чого остання відмовилась, мотивуючи тим, що вона не довіряє відповідача та має намір вселить до квартири лише після ухвалення судом рішення про задоволення даного позову.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, питання щодо вселення (виселення) відповідного кола суб'єктів регулюється нормами житлового законодавства, тому застосування до даних правовідносин положень цивільного законодавства є неправомірним, оскільки спосіб захисту визначений позивачем не передбачений нормами цивільного законодавства, також позивачем не визначено, які саме її та дітей права та інтереси порушено та у якій спосіб підлягають відновленню, за відсутності належних та допустимих доказів, які мали підтвердити порушення прав позивача, як власника частини житлового приміщення.

При вирішенні спору, суд враховує позицію відповідача, який заперечував сам факт чинення позивачу та малолітнім дітям перешкод у користуванні квартирою, які мають вільний доступ до квартири, позивач квартирою не цікавиться, за комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в інших витратах на утримання житла, доказів, які мали підтвердити виникнення між сторонами конфліктів щодо порядку користування квартирою, позивачем не долучено до позовної заяви та не долучено під час розгляду справи, заявити клопотання про забезпечення (витребування) доказів сторона позивача протягом розгляду справи не скористалась.

Суд критично відноситься до показів свідків ОСОБА_12,ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які заявлені стороною позивача, та перебувають у близьких родинних стосунках, оскільки свідки не могли повідомити суду суттєвих обставин, які беззаперечно свідчать про чинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні квартирою, повідомляючи про відомі їм факти коли позивача намагалась потрапити до квартири, свідки не могли згадати дату та час прибуття позивача до квартири, також наголосили, що акти про неможливість потрапити до квартири та/або у іншій спосіб зафіксувати ці події вони наміру не мали, відповідно такі документи відсутні, позивач до правоохоронних органів з цього приводу не зверталась.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України)

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, до ОСОБА_3, треті особи: Деснянська районна у місті Києві державна адміністрація, Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, Бородянська районна державна адміністрація Київської області про вселення та зобов'язати не чинити перешкод у здійсненні права власності, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.358, 360, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст.63, 150, 159 Житлового кодексу України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, до ОСОБА_3, треті особи: Деснянська районна у місті Києві державна адміністрація, Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, Бородянська районна державна адміністрація Київської області про вселення та зобов'язати не чинити перешкод у здійсненні права власності.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я