Єдиний унікальний номер 229/116/18 Номер провадження 22-ц/4804/113/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 року

м. Бахмут

Справа № 229/116/18

Провадження № 22-ц/4804/113/18

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Гапонова А.В., Папоян В.В.,

за участю секретаря судового засідання Кіпрік Х.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Дружківського міського суду Донецької області в складі судді Петрова Є.В. від 06 липня 2018 року, ухвалене у м. Дружківка, дата складення повного судового рішення - 09 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_1 пред'явив до суду позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що сторони у справі є співвласниками квартири №44 загальною площею 86,2 кв. м, яка складається із 4-х ізольованих житлових кімнат житловою площею 50,6 кв. м, у будинку АДРЕСА_4.

ОСОБА_1 належить 1/5 частка у спільному майні, ОСОБА_2 - 3/5 часток, ОСОБА_3 - 1/5 частка.

Оскільки виникла конфліктна ситуація, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, позивач просив суд встановити такий порядок, а саме: виділити йому житлову кімнату №1-02 площею 11,0 кв. м. Залишити у загальному користуванні співвласників квартири кухню №1-09 площею 9,7 кв. м, ванну кімнату №1-06 площею 2,6 кв. м, вбиральню №1-05 площею 1,0 кв. м, коридор №1-01 площею 11,6 кв. м., вбудовану шафу №1-03 площею 1,5 кв. м, балкон площею 1,9 кв. м, лоджію площею 7,3 кв. м.

Під час розгляду справи у березні 2018 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 пред'явили зустрічний позов про припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 06 липня 2018 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що запропонований ОСОБА_1 варіант визначення порядку користування квартирою порушує права відповідачів, оскільки зазначена ним кімната за розміром перевищує його частку у спільному частковому майні, а співвласники будуть позбавлені можливості користуватися вбудованою шафою. Припинення права ОСОБА_4, який не дає згоду на отримання компенсації, на частку у спільному майні порушує його права.

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні його позовних вимог і ухвалите нове рішення про задоволення первісного позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про неможливість укладення самостійного договору найму жилого приміщення, оскільки спір стосується встановлення порядку користування спільною власністю.

У листопаді 2018 року відповідачі подали відзив на апеляційну скаргу, просили залишити її без задоволення, а рішення без змін в оскарженій позивачем частині, оскільки суд дійшов правильного висновку про порушення прав співвласників запропонованим ним порядком користування жилим приміщенням.

У вересні 2018 року ОСОБА_3, ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу на рішення в частині вирішення пред'явленого ним позову, просили його скасувати з підстав порушення норм процесуального та матеріального права і ухвалити у відповідній частині нове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спільне володіння квартирою неможливо, однак суд не вирішив спір по суті, чим порушив право співвласників на мирне володіння своїм майном. При цьому під час ухвалення рішення суд застосував ст. 364 ЦК України, однак позовні вимоги зустрічного позову заявлено на підставі ст. 365 ЦК України.

ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов у листопаді 2018 року, просив апеляційну скаргу відповідачів залишити без задоволення, він немає іншого житла і припинення його права на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 підтримали подані ними апеляційні скарги з наведених у них мотивів, просили апеляційну скаргу іншої сторони залишити без задоволення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що сторони у справі є співвласниками квартири №44 загальною площею 86,2 кв. м, яка складається із 4-х ізольованих житлових кімнат житловою площею 50,6 кв. м, у будинку АДРЕСА_4. Спірна квартира розташована на 2-му поверсі 9-типоверхового будинку.

ОСОБА_1 належить 1/5 частка у спільному майні, тобто ідеальна частка складає 10,12 кв. м. житлової площі; ОСОБА_2 - 3/5 часток, ОСОБА_3 - 1/5 частка.

У кімнаті площею 11,0 кв. метрів розташована вбудована шафа, до якої немає доступу з коридору.

Установивши ці обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову.

Однак такий висновок суду є помилковим і не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року, а Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час касаційного перегляду справи № 363/928/16-ц не знайшов підстав для відступлення від неї (постанова від 03 жовтня 2018 року).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції не врахував, що при виділенні останньому у користування житлової кімнати площею 11,0 кв. м перевищення його ідеальної частки у житловій площі складає 0,88 кв. м (11,0 кв. м - 10,12 кв. м), що є незначним перевищенням його ідеальної частки і не порушує права інших співвласників - ОСОБА_2, ОСОБА_3

Крім того, судом першої інстанції встановлено, і це підтверджено відповідачами під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_3 не проживають у спірній квартирі, а на час пред'явлення первісного позову і розгляду справи судом першої інстанції спірним житловим приміщенням користувався лише ОСОБА_1

За таких обставин суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене рішення в частині вирішення первісного позову слід скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову. Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділити ОСОБА_1 у користування житлову кімнату № 1-02 площею 11,0 кв. м.

Залишити у спільному користуванні співвласників кухню площею 9,7 кв. м, ванну кімнату площею 2,6 кв. м, вбиральню площею 1,0 кв. м, коридор площею 11,6 кв. м.

Доступ до вбудованої шафи, балкону і лоджії можливий з кімнат 1-02, 1-08, 1-04 відповідно, а тому з урахуванням інтересів співвласників ці об'єкти не можуть бути залишені в загальному користуванні.

Наведені у відзиві відповідачів аргументи щодо звуження їх права власності при визначення порядку користування є безпідставними, оскільки частки співвласників у праві спільної часткової власності є незмінними.

Щодо висновку суду про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов його з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 такий висновок не спростовують.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс-14, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2018 року у справі №345/2723/17.

Суд попередньої інстанції встановив, що ОСОБА_1 належить 1/5 частка у праві власності на спірну квартиру, в якій він фактично проживає.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції також встановлено, що ОСОБА_1 іншого жилого приміщення не має. Право користування на підставі реєстрації жилим приміщенням у квартирі, що належить його матері ОСОБА_6, не є тотожнім праву власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди, спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

У разі задоволення зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 буде порушено принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Тому з врахуванням встановлених обставин справи припинення права власності ОСОБА_1 на ? частку спірної квартири може завдати істотної шкоди його інтересам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, а тому посилання відповідачів у скарзі на необґрунтованість рішення суд апеляційної інстанції відхиляє.

Щодо доводів скарги про порушення права ОСОБА_2, ОСОБА_3 на мирне володіння своїм майном, гарантованого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то як зазначалось, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Вирішуючи спір щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, суд правильно виходив з додержання прав усіх співвласників.

Інші наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 доводи, зокрема щодо неправильного застосування статей 364, 365 ЦК України, не спростовують висновки суду про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

Рішення в частині вирішення вимог за зустрічним позовом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції, згідно із статтею 375 ЦПК України, залишає апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 без задоволення, а рішення в цій частині без змін.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відповідно змінює розподіл судових витрат.

Крім того, суд вирішує питання розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (ч.ч. 1, 6 ст. 141, п. «в» ч. 1 ст. 382 ЦПК).

З урахуванням наведених норм з відповідачів на користь ОСОБА_1 стягуються понесені ним судові витрати, пов'язані з розглядом справи в суді першої інстанції (704 грн 80 коп.) і переглядом справи у суді апеляційної інстанції (1056 грн 00 коп.), в розмірі 880 грн 40 коп. з кожного.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 06 липня 2018 року в частині відмови в задоволенні первісного позову скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділити ОСОБА_1 у користування житлову кімнату № 1-02 площею 11,0 кв. м.

Залишити у спільному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 кухню площею 9,7 кв. м, ванну кімнату площею 2,6 кв. м, вбиральню площею 1,0 кв. м, коридор площею 11,6 кв. м.

Рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 84200, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, 84200, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) понесені судові витрати, пов'язані з розглядом справи в суді першої інстанції і переглядом справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 880 грн 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_3, 84200, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, 84200, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) понесені судові витрати, пов'язані з розглядом справи в суді першої інстанції і переглядом справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 880 грн 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді: А.В.Гапонов

В.В. Папоян

Дата складення повного судового рішення - 19 грудня 2018 року

Суддя-доповідач О.М.Біляєва