КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника особи, яка

не брала участі у справі

ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_5, подану від його імені та в його інтересах адвокатом ОСОБА_6, яка діє на підставі договору, на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 березня 2014 року по цивільній справі за позовом прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, відновлення становища, яке існувало до порушення та зобов'язання повернути земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2013 року прокурор Святошинського району м. Києва (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Київської міської ради (далі - КМР або відповідач), ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 або відповідач), в якому просив:

- визнати незаконним і скасувати рішення Київської міської ради № 853/1909 від 09.07.2009 «Про передачу громадянину ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1»;

- визнати недійсним виданий ОСОБА_4 державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, площею 0,867 га кадастровий номер НОМЕР_3, розташовану по АДРЕСА_1;

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, вартістю 310 421,33 грн. за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської Ради;

- зобов'язати ОСОБА_4 повернути на користь Київської міської Ради земельну ділянку площею 0,867 га, кадастровий номер НОМЕР_3, вартістю 310 421,33 грн., що розташована по АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначалося, що вказана земельна ділянка відведена відповідачу з порушенням вимог ч. 9 ст. 118 ЗК України, зокрема, щодо погодження проекту відведення земельної ділянки із природоохоронними органами, а саме: з Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі, натомість, проект землеустрою 29.05.2009 погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради, який не відноситься до органів Мінприроди.

Крім цього, земельна ділянка відведена відповідачу з порушенням частини 2 ст. 52 ЗК України, яка на землях рекреаційного призначення забороняє діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан земель.

Виділена у власність відповідачу земельна ділянка у відповідності до і фоми 6-зем, затвердженої наказом Держкомстату України № 377 від 05.11.1998, земельну ділянку АДРЕСА_2, 15 км вилучено із ненаданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування. Тобто, відповідно до ст. 51 ЗК України, на час прийняття Київрадою оспорюваного рішення спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення, але вказаним рішенням ця земельна ділянка була віднесена до земель житлової і громадської забудови.

При цьому, питання про міну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось, що відповідно до правил п. «а» ст. 21 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, оскільки є порушенням ст. 20 ЗК України.

У відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», проект відведення земельної ділянки підлягав обов'язковій державній землевпорядній експертизі, проведення якої згідно пункту 4.1.1. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України № 391 від 03.12.2004 віднесено до відання Державного комітету України по земельних ресурсах та його територіальних органів, що в спірному випадку проведено не було.

Таким чином, проект землеустрою не отримав позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації, що є порушенням ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації».

З огляду на вищевикладене просив позов задовольнити (а.с.2-9).

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.03.2014 позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради № 853/1909 від 09.07.2009 «Про передачу громадянину ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2».

Визнано недійсним Державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,867 га на АДРЕСА_2 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім'я ОСОБА_4 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17.06.2010 та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03765, на підставі рішення Київської міської Ради № 853/1909 від 09.07.2009.

Зобов'язано ОСОБА_4 повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку площею 0,867 га, кадастровий номер НОМЕР_3, вартістю 310 421,33 грн., що розташована на АДРЕСА_2.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог - відмовлено (а.с.80-85).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, вказуючи, що судом вирішено питання про права та інтереси ОСОБА_5, який не брав участі у справі та посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Зокрема зазначає, що відповідач ОСОБА_4 27.04.2012 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_8, а останній 24.06.2016 відчужив її за договором купівлі-продажу ОСОБА_5, відтак відповідач на час ухвалення оскаржуваного рішення не був власником спірної земельної ділянки.

Про ухвалення судового рішення щодо належної йому земельної ділянки ОСОБА_5 стало відомо лише 13.06.2018.

Визнаючи незаконним та скасовуючи рішення КМР, а також визнаючи недійсним державний акт суд першої інстанції помилково виходив із того, що рішення КМР було прийнято з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, у приватну власність передана земельна ділянка рекреаційного призначення, а також проект землеустрою не був погоджений належним природоохоронним органом.

Наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу КМР є достатнім для погодження проекту відведення земельної ділянки й не потребує подальшого його погодження.

Спірна земельна ділянка відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28.03.2002 № 370/1804 належить до території для забудови, а не рекреації, як зазначено в оскаржуваному рішенні.

ОСОБА_5 є добросовісним набувачем земельної ділянки, згідно договору купівлі-продажу, а відтак, з урахуванням положень ст. 388 ЦК України, земельна ділянка не може бути витребувана у нього, оскільки власником земельної ділянки до її приватизації відповідачем виступала КМР, яка добровільно здійснила передачу земельної ділянки, а відтак остання не вибула з володіння власника поза його волею.

Також суд, не перевіривши належного власника земельної ділянки та не вирішивши питання щодо його залучення до участі у справі, ухвалив рішення що безпосередньо стосується прав та інтересів ОСОБА_5, чим порушив норми процесуального закону, що є безумовною підставою для скасування судового рішення (а.с.110-114).

Ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 03.08.2018 відкрито апеляційне провадження, надано учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та призначено справу до апеляційного розгляду на 20.09.2018 (а.с.162-164,168).

05.09.2018 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив прокурора на апеляційну скаргу (а.с.175-182).

В судовому засіданні 20.09.2018 розгляд справи було відкладено на 11.10.2018 у зв'язку з неповідомленням відповідача (а.с.195).

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 № 297/2018 переведено суддів апеляційного суду міста Києва на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 № 3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 03.10.2018 визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Оніщук М.І., судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А. (а.с.199).

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа ухвалою Київського апеляційного суду від 10.10.2018 прийнята до провадження новоутвореного суду та призначена до розгляду (а.с.200,201).

В судовому засіданні представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.

Представник прокуратури в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні залишив вирішення апеляційної скарги на розсуд суду.

Представник відповідача КМР в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, про причини неявки представника суд не повідомив.

Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача КМР, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з'явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що рішення КМР було прийнято з порушенням норм чинного законодавства, оскільки у приватну власність була передана земельна ділянка рекреаційного призначення, а також проект землеустрою не був погоджений належним природоохоронним органом.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з ухваленим судом рішенням, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції установлено, що на підставі державного акта серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17.06.2010 та зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею (копія додається), договорів оренди землі за № 05-7-03765, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 0,0867 га по АДРЕСА_2 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вказаний державний акт виданий на підставі рішення Київської міської ради від 09.07.2009 № 852/1909 «Про передачу громадину ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2».

Відповідно до частини 1 статті 19 ЗК України землі України за основних цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі оздоровчого призначення, землі рекреаційного призначення, землі історико-культурного призначення, землі лісогосподарського призначення, землі водного фонду, землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно із частиною 2 статті 19 ЗК України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Згідно із пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями частини 1 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини 3 статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною 1 пункту 12 «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положенням статті 118 ЗК України.

Так, частиною 1 статті 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Пунктом 5.5. Положення «Про Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)», що затверджене рішенням Київської міської ради від 26.12.2002 № 2211381, передбачено, що Управління відповідно до покладених на нього завдань погоджує проекти відведення земельних ділянок з наданням висновків.

Рішенням Конституційного Суду України від 25.12.2003 № 21-рп/2003 у справі № 1-45/2003 (справа про особливості здійснення виконавчої влади та місцевого самоврядування у місті Києві) роз'яснено, що Київська міська державна адміністрація є єдиним в організаційному відношенні органом, який виконує функції виконавчого органу Київської міської ради та паралельно функції місцевого органу виконавчої влади. З питань, віднесених до відання місцевого самоврядування, цей орган підзвітний і підконтрольний Київській міській раді, а з питань здійснення повноважень у сфері виконавчої влади - Кабінету Міністрів України.

Частина 6 статті 118 ЗК України передбачає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Згідно зі ст. 50 Закону України «Про землеустрій», у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до частини 9 статті 118 ЗК України (в редакції, яка діяла на час розроблення проекту землеустрою), проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

З матеріалів справи вбачається, що проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, було погоджено відповідно до чинних на той час вимог частини 9 статті 118 ЗК України.

Правонаступником управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) є Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київради.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29.10.2014, у справі № 6-164цс14, наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради є достатнім для погодження проекту відведення земельної ділянки й не потребує подальшого його погодження, оскільки відповідно до Положення про Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 18.06.2009 № 632/1688 (яке було чинним на момент погодження проекту відведення) до повноважень Головного управління віднесено погодження проектів відведення земельних ділянок.

Щодо цільового призначення земельної ділянки, слід зазначити, що указана земельна ділянка відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28.03.2002 № 370/1804, належить до території для забудови, а не рекреації.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини 1, 2 статті 20 ЗК України).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов передчасних висновків про віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель рекреаційного призначення, не врахувавши, що рішення органу місцевого самоврядування про віднесення зазначеної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення відповідно до статті 20 ЗК України матеріали справи не містять.

Посилаючись на те, що відповідно до статті 51 ЗК України спірна земельна ділянка належить до категорії земель рекреаційного призначення, суд жодним чином такий висновок не обґрунтував, доказів, на підставі яких дійшов такого висновку, не вказав, оцінку відомостям форми 6-зем не надав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічна норма щодо неможливості протиправного позбавлення права власності міститься і у статті 321 ЦК України.

Право власності на спірну земельну ділянку набуто ОСОБА_9 у встановленому законом порядку, на підставі договору купівлі-продажу від 24.06.2016, який є дійсним і не оспорювався у судовому порядку.

Згідно із статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власником земельної ділянки до її приватизації ОСОБА_4 виступала Київська міська рада, яка добровільно здійснила передачу земельної ділянки, а тому, добросовісний власник ОСОБА_9 не може бути позбавлений законно набутого права власності на земельну ділянку.

Судом першої інстанції не враховано, що на час винесення оскаржуваною рішення, власником земельної ділянки вже був ОСОБА_10, який придбав останню у відповідача за договором купівлі продажу від 27.04.2012 (а.с.125-127).

У свою чергу ОСОБА_8, 24.06.2016, відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 24.06.2016 (а.с.128-130).

Отже, судом ухвалено рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Окрім наведеного вище, також слід наголосити на наступному.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання земельної ділянки у власність відповідно до ст.ст. 81, 116, 118, 121 ЗК України, Київська міська рада діяла як суб'єкт владних повноважень і повинна була приймати рішення в межах чинного на той час законодавства.

Правонабувач земельної ділянки, не мав і не міг мати можливості перевірити правильність рішень Київської міської ради щодо реалізації нею наданої законодавством компетенції.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

У наведеній справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» суд акцентує увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого, звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючи визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу Конвенції.

Європейський суд з прав людини в Рішенні «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» також зазначив про те, що є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав певні права від держави, та подальше позбавлення його цього права на підставі того, що державний орган порушив закон.

Таким чином, відповідач, який діяв добросовісно, виконував всі передбачені законодавством дії щодо отримання у власність земельної ділянки, яка у подальшому ним була відчужена, не повинен нести відповідальність за помилки допущені органами державної влади, якщо такі були, при відведенні земельної ділянки.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Таким чином рішення суду першої інстанції, у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та, як наслідок, скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, то, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України, з позивача на користь особи, яка подала апеляційну скаргу, підлягають стягненню понесені судові витрати /судовий збір у розмір 517,00 грн. (а.с.115)/ у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_5, подану від його імені та в його інтересах адвокатом ОСОБА_6, яка діє на підставі договору - задовольнити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 березня 2014 року по цивільній справі за позовом прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, відновлення становища, яке існувало до порушення та зобов'язання повернути земельну ділянку - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, відновлення становища, яке існувало до порушення та зобов'язання повернути земельну ділянку - відмовити.

Стягнути з Київської місцевої прокуратури № 8 (місцезнаходження: вул. Гната Юри, 9, м. Київ, 03148) на користь ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 517 (п'ятсот сімнадцять) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва