Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 404/7139/16-ц

провадження № 61-27467св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Письменного О. А., Дьомич Л. М., Черненка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 серпня 1995 року по 10 лютого 2011 року вона перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Батько дітей - ОСОБА_3 тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, з дітьми не спілкується, не цікавиться станом їх здоров'я, навчання, не сплачує аліменти на їх утримання.

На підставі вказаного, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Кіровоградського районного суду м. Кіровограда від 19 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків. Достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні, оскільки позивачем у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надано суду належних і допустимих доказів на підтверджено умисного ухилення ОСОБА_3 від виховання дітей, свідомого нехтування ним батьківськими обов'язками, його винної поведінки щодо дітей, а заборгованість відповідача по сплаті аліментів не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Суд визнав необґрунтованим висновок органу опіки та піклування Кіровоградської міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він складений зі слів позивача та не містить даних, які об'єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов'язків. Також органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 квітня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1

Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 157,52 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, що негативно впливає на її фізичний розвиток. Крім того, дочка до свого біологічного батька відноситься емоційно негативно, він викликає у дитини тривогу та страх відносно власного психологічного благополуччя. Наявність заборгованості по сплаті аліментів на утримання дітей у розмірі 52 248,67 грн свідчить про небажання відповідача утримувати дітей та матеріально забезпечувати їх фізичний і духовний розвиток. Поведінка відповідача негативно впливає на виховання дітей, оскільки має ознаки насильства в сім'ї, що стало підставою для порушення кримінальної справи за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки, тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного і об'єктивного з'ясування обставин справи і характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього. Всупереч положенням статті 164 СК України апеляційний суд не з'ясував усіх обставин справи, не встановив наявність тих обставин, з якими закон пов'язує позбавлення батьківських прав, належним чином не перевірив доводи і заперечення сторін. Стверджує, що він намагається не втрачати контакт з дітьми, спілкуватися з ними, приймає участь у їх вихованні, хоча позивач чинить йому перешкоди в цьому, що стало підставою для звернення до служби у справах дітей із заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми.

Відзив на касаційну скаргу позивач не подала.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з 12 серпня 1995 року до 10 лютого 2011 року ОСОБА_3 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до висновку від 25 жовтня 2016 року № 6855/49-05-24 орган опіки та піклування Кіровоградської області вважав за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. При цьому, орган опіки та піклування Кіровоградської області виходив із того, що неповнолітні діти ОСОБА_5 і ОСОБА_5 проживають з матір'ю ОСОБА_1 АДРЕСА_1. Батько дітей - ОСОБА_3 за вказано адресою зареєстрований, але не проживає. Із письмових пояснень громадян ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 вбачається, що ОСОБА_3 під час проживання з сім'єю постійно вживав алкогольні напої, вчиняв вдома сварки та бійки, ображав та принижував дітей, не займався їх утриманням та вихованням. Неповнолітня ОСОБА_5 письмово пояснила, що тривалий час її батько вживає алкогольні напої, не цікавиться її життям, не дає коштів для навчання та розвитку, на зауваження реагує агресивно. Також повідомила, що після закінчення 9 класу мала намір і можливість продовжити навчання у Чеській Республіці, але у серпні 2016 року батько порвав її закордонний паспорт. ОСОБА_3 заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно дітей.

Згідно з довідкою Фортечного відділу державної виконавчої служби м. Кропивницького від 14 вересня 2016 року № 41187 на виконанні перебуває виконавчий лист № 2-2230, виданий Кіровським районним судом м. Кіровограда 05 червня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на неповнолітніх дітей. Станом на 01 вересня 2016 року борг ОСОБА_3 за аліментами складає 52 248,67 грн.

Відповідно до довідок від 12 вересня 2016 року № 513 та від 28 березня 2017 року № 144, виданих комунальним закладом «Навчально-виховне об'єднання - загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів з гімназійними класами, центр дитячої та юнацької творчості «Сузір'я» Кіровоградської міської ради Кіровоградської області, ОСОБА_5 навчається у 10-Б класі, ОСОБА_5 є учнем 2-В класу. Вихованням дітей займається їх мати - ОСОБА_1, яка відвідує батьківські збори, цікавиться шкільним життям своїх дітей. Батько ОСОБА_3 за період навчання дітей у школі участі у вихованні дочки та сина не брав, з учителями не спілкувався, жодного разу не був присутнім на батьківських зборах.

За інформацією Кропивницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області від 15 вересня 2016 року відносно ОСОБА_3 01 вересня 2016 року на підставі частини першої статті 173-2 КУпАП складено адміністративний протокол за вчинення насильства у сім'ї.

Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 грудня 2016 року провадження відносно ОСОБА_3 за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

За інформацією Кропивницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області від 09 лютого 2017 року до відділу поліції надійшла заява ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 23 серпня 2016 року близько 21 год. 30 хв., перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2, наніс їй тілесні ушкодження.

Даний факт внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України. На даний час розслідування у кримінальному провадженні триває.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», § 54, § 58).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Статтею 150 СК України визначено обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Вказане свідчить, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

У пунктах 15, 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Частиною третьою статті 10, частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судами встановлено, що до ОСОБА_3 раніше не застосовувалися попередження про необхідність змінити своє ставлення до дітей.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою і допускається лише у разі, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, за наявності вини в діях батьків.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та давши їм належну правову оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність об'єктивних і безсумнівних доказів винної поведінки ОСОБА_3 та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками стосовно дітей, а отже, і про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав.

У частинах п'ятій, шостій статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, навівши обґрунтовані мотиви, оскільки він складений зі слів позивача та не містить даних, які об'єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов'язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, тому цей висновок є необґрунтованим.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заборгованість відповідача по сплаті аліментів саме по собі не є тими виключними обставинами, які можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача.

Крім того, внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань повідомлення про вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першої статті 125 КК України, розслідування якого триває та на час розгляду не закінчено, з огляду на положення статті 62 Конституції України, якою закріплено презумпцію невинуватості, не може прийматися судом як обставина, яка характеризує особу.

Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_10, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 підлягають стягненню судові витрати, пов'язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 661,44 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 серпня 2017 року скасувати.

Рішення Кіровоградського районного суду м. Кіровограда від 19 квітня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов'язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 661,44 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк