Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 645/170/16-ц

провадження № 61-32264св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», державне підприємство «Південна залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 червня 2017 року у складі судді Бабкової Т. В. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І.,

ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця»), державного підприємства «Південна залізниця» (далі -

ДП «Південна залізниця») про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 2001 року ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах з ДП «Південна залізниця».

Остання посада, яку вона обіймала з 04 січня 2010 року - інженер 1 категорії сектора під'їзних колій служби комерційної роботи та маркетингу. В її трудову книжку було внесено запис № 7 про те, що ДП «Південна залізниця» реорганізоване шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця» та утворено регіональну філію «Південна залізниця». Також було внесено запис від

29 грудня 2015 року № 8 про її звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП України згідно наказу регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Трудову книжку вона отримала 29 грудня 2015 року, проте на її вимогу не було вручено виписку з наказу про звільнення та не було проведено остаточний розрахунок.

Заяву на звільнення ОСОБА_4 власноручно не писала, а лише підписала заяву, яку написали працівники відділу кадрів, не читаючи.

Вона бажала звільнитися за власним бажанням, а не за згодою сторін, як зазначили в заяві на звільнення, скориставшись її юридичною необізнаністю.

Угоди стосовно звільнення між нею та керівництвом регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» досягнуто не було, з огляду на фактичну відсутність такої юридичної особи.

У зв'язку із напруженою атмосферою в колективі вона вирішила звільнитися за власним бажанням та 29 грудня 2015 року звернулася до відповідального за роботу з кадрами працівника з проханням написати текст заяви про звільнення, власноручно підписала таку заяву, не розуміючи відмінностей підстав звільнення за угодою сторін та звільнення за власним бажанням.

Вважає звільнення таким, що здійснено під впливом омани, та зазначає, що сторона, яка ввела її в оману, повинна відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду.

Внаслідок незаконного миттєвого звільнення та незадовільного стану здоров'я вона позбавлена джерел для існування, можливості розпочати пошук роботи, стати на облік в центр зайнятості, потребує коштів та вимушена запозичувати їх у знайомих, що завдає їй моральних страждань.

Розмір завданої їй моральної шкоди ОСОБА_4 оцінює в 50 000,00 грн.

ОСОБА_4 просила суд визнати її звільнення незаконним та поновити на колишній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в подвійному розмірі солідарно з ДП «Південна залізниця» та регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а також

50 000,00 грн відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 червня

2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 звільнено з займаної посади відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Фрунзенського районного суду мста Харкова від 02 червня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

22 серпня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не сприяли повному, об?єктивному та неупередженому розгляду справи, безпідставно відмовили стороні позивача у витребуванні доказів, не повно з'ясували усі фактичні обставини справи, не дослідили і не надали належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, що призвело до ухвалення судами незаконних та необґрунтованих рішень, які не відповідають фактичним обставинам справи.

У листопаді 2017 року ПАТ «Українська залізниця» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просить касаційну скаргу

ОСОБА_4 відхилити, а рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом з матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Суди встановили, що ОСОБА_4 не заперечує, що дійсно в заяві було написано про звільнення за угодою сторін, а не за власним бажанням, заперечує тільки наявність запису з якого часу, тобто з 29 грудня 2015 року. Дана заява була прочитана нею особисто, що позивачка не заперечує. Не оспорює, що в цей же день отримала обхідний лист, відмітку однієї з служб та віддала іншій особі для отримання інших відміток; повернула до каси раніше отриманий аванс; віддала перепустку; отримала трудову книжку з відповідним записом про звільнення, що свідчить про те, що ОСОБА_4 розуміла, що відбувається звільнення за згодою сторін в цей день, а не за власним бажанням з наступним відпрацюванням 14 днів. Суди попередні інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки звільнення проведено з дотриманням вимог закону, який регулює ці правовідносини.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська