Справа № 152/1306/18
Провадження № 22-ц/801/362/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Славінська Н. Л.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 рокуСправа № 152/1306/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Марчук В.С., Матківської М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу №152/1306/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про збільшення мінімального розміру аліментів на утримання дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2018 року, яке ухвалене суддею Славінською Н.Л. в приміщенні Шаргородського районного суду Вінницької області, повний текст складено 18 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в :

В вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_4 про збільшення мінімального розміру аліментів на утримання дитини, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що у шлюбі народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З відповідача на користь позивача на утримання сина ОСОБА_6 рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 липня 2011 року стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 350 грн. щомісячно, починаючи з 06 липня липня 2011 року і до досягнення сином повноліття.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 червня 2017 року (справа №152/397/17), змінено розмір аліментів, стягнуто з відповідача на користь позивача на утримання сина ОСОБА_6 аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

З дня присудження аліментів змінилося законодавство та рівень життя, підвищилися ціни та соціальні гарантії. Так, на даний час мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З 01 липня 2018 року мінімальний розмір аліментів на дитину, старше 6 років становить 972 грн., а не 583,20 грн., які стягуються з відповідача.

Виконавчою службою було змінено стягнення мінімального розміру аліментів з відповідача з 30% до 50%, проте відповідач оскаржив дії державних виконавців і розмір аліментів був перерахований до попереднього розміру.

Оскільки відповідач відмовляється в добровільному порядку сплачувати аліменти у мінімальному гарантованому розмірі - 1/4 частину його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, вона змушена звернутися з позовом до суду.

ОСОБА_3 просила збільшити мінімальний розмір аліментів, що стягуються з відповідача за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 червня 2017 року на її користь на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 30 відсотків прожиткового розміру до мінімального гарантованого розміру у 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи із дня набрання законної сили судовим рішенням.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2018 року позов задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2018 року є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У зв'язку з розглядом справи в порядку ст. 369 ЦПК України учасники справи в судове засідання не викликалися та не повідомлялись про дату розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2018 року без змін, оскільки вважає, що рішення є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що в сторін у шлюбі народився син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.4).

На користь позивача з відповідача ОСОБА_4, рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 липня 2011 року на утримання сина ОСОБА_6 стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі по 350 грн. щомісячно, починаючи з 06 липня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 червня 2017 року змінено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_4 та визначено їх у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення повноліття (а.с.5).

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах за період з 29 червня 2017 року по 01 серпня 2018 року по виконавчому провадженні №54339655, вбачається, що у відповідача ОСОБА_4 відсутня заборгованість по сплаті аліментів (а.с.6).

Відповідач працює слюсарем в ПрАТ «Шаргородське РП «Агромаш», що підтверджується довідкою про доходи від 26 вересня 2018 року (а.с.23), з якої вбачається, що сума доходу за період з березня 2018 року по серпень 2018 року без урахування аліментів становить 3904,42 грн.

Також, відповідач є інвалідом третьої групи (загальне захворювання) та знаходиться на обліку в Шаргородському ОУПФУ та отримує пенсію по інвалідності, сума якої з березня по серпень 2018 року становить 5735,40 грн. (а.с.26). Зокрема, термін дії інвалідності був дійсний до 01 березня 2018 року (а.с.21).

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції, керуючись положенням ст. ст. 180, 181, 182, 183, 184, 192 СК України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, виходив із законності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 ст. 181 цього ж Кодексу встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

При цьому, на відміну від зміни розміру аліментів (ст. 192 СК України), визначених за рішенням суду, законом не визначено переліку підстав для зміни способу стягнення аліментів.

Право вимагати заміни способу присудження аліментів може обумовлюватися мінливістю життєвих обставин, зазначених ст.182 - 184 СК України.

Аналіз змісту ч. 3 ст. 181, ст. 183, 184 СК України дає підстави для висновку, що право вибору способу стягнення аліментів, в тому числі право вимагати зміни раніше визначеного рішенням суду способу стягнення коштів на утримання дитини, належить стягувачу (позивачу у даній справі).

Змінюючи спосіб стягнення аліментів з платника суд має визначити їх розмір за правилами, встановленими ст. 182 СК України, тобто з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища дитини, стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей і інших утриманців, наявності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставини, що мають істотне значення.

При цьому суд повинен враховувати встановлені ч. 2 ст. 182 СК України гарантії прав дитини, а саме: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідач не визнає право позивача вимагати зміну розміру стягнення аліментів на утримання їх дитини.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки) (Постанова ВСУ від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13).

При визначенні розміру аліментів, суд першої інстанції врахував, обставини на які посилався відповідач.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд першої інстанції правильно врахував норми ст. ст. 141, 181, 184 Сімейного кодексу України щодо рівності обов'язків матері і батька перед дитиною та мінімального розміру аліментів на дитину.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно задовольнив позов, з цим висновком погоджується і колегія суддів враховуючи фактичні обставини справи та виходячи з закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності, розумності та обов'язку обох батьків утримувати своїх дітей.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанцій, що розмір стягнутих за рішенням суду аліментів не є незмінним та у випадку виникнення відповідних підстав може змінюватись. Прийняття Закону «Про внесення змін щодо мінімального розміру аліментів» спрямоване на посилення захисту права дитини на належне утримання, а тому є підставою для зміни розміру стягнутих з відповідача аліментів.

Про, що також наголосив Верховний Суд в постанові від 03 травня 2018 року справа №581/638/17-ц.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи є безпідставними. Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги, що матеріальний стан відповідача з моменту рішення суду про стягнення аліментів не змінився слід відхилити, оскільки вказані доводи скаржника з огляду на вищевказані норми сімейного законодавства не можуть бути підставою для скасування даного судового рішення.

Також, доводи апеляційної скарги, що відповідач має незадовільний стан здоров'я, колегія суддів не приймає до уваги, як підставу для зміни рішення суду та вважає за необхідне роз'яснити апелянту, що відповідно до ст. 192 СК України, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, останній не обмежений правом звернутися до суду з відповідним позовом про зміну розміру аліментів.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, що він не має можливості сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини його доходу щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням не збільшено розмір аліментів, а змінено, що не відповідає вимогам ст. 192 СК України, колегія суддів вважає безпідставними, адже відповідно до постанови Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 грудня 2018 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Марчук В.С.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.