Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 670/698/15-ц

провадження № 61-9651св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 18 грудня 2017 року у складі колегії суддів: П'єнти І. В., Корніюк А. П., Федорової Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 16 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № HMWWGA00007627, відповідно до якого ОСОБА_4 надано кредит в розмірі 15 000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % річних терміном до 14 липня 2017 року.

На забезпечення виконання зазначеного кредитного договору між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки.

Зобов'язання за кредитним договором не виконуються належним чином, станом на 25 червня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 6 207,58 дол. США, у тому числі: 5 485,02 дол. США - за кредитом; 323,75 дол. США - за відсотками за користування кредитом; 87,00 дол. США - за комісією за користування кредитом; 4,96 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 11,81 доларів США - штраф (фіксована частина) і 295,04 доларів США - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що банк порушив їх права як споживачів на повну та достовірну інформацію за кредитним договором № HMWWGA00007627 та договором поруки № HMWWGA00007627/01. Умови кредитного договору є несправедливими і суперечать принципу добросовісності, оскільки позивач при укладанні договору ввів їх в оману щодо істотних умов кредитного договору, зокрема вартості фінансової послуги, та кінцевої сукупності вартості кредиту. Банк в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної ставки за кредитом, що була обумовлена між сторонами.

Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 27 липня 2016 року у складі судді Потапова О. О. в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № HMWWGA00007627, укладений 16 липня 2007 року між з ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, застосувавши двосторонню реституцію, умови якої виконані сторонами на час ухвалення цього рішення.

Визнано недійсним договір поруки № HMWWGA00007627/01, укладений 16 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 при укладенні договору не було надано достовірну та повну інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, що є підставою для визнання кредитного договору та договору поруки недійсними та відмови в задоволенні позовних вимог банку про стягнення кредитної заборгованості.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 18 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 16 липня 2007 року № HMWWGA00007627, яка утворилася станом на 25 червня 2015 року, в розмірі 4 981,36 дол. США, з яких: 4 637,30 дол. США - заборгованість за кредитом, 261,43 дол. США - заборгованість за відсотками, 82,63 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом (винагорода за надання фінансового інструмента), та 86,41 грн пені.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 187,79 грн судового збору.

У решті позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що заборгованість за кредитним договором, яка утворилася станом на 25 червня 2015 року через неналежне виконання боржником грошових зобов'язань щодо повернення кредиту в розмірі 4 981,36 дол. США та 86,41 грн пені підлягає стягненню лише з боржника, оскільки порука відповідно до частини першої статті 559 ЦК України, припинилась, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення вказаної заборгованості з поручителя. Позивачі за зустрічним позовом не довели наявності обставин, наслідком існування яких є визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив та не надав оцінки висновкам судово-економічних експертиз, дійшов помилкового висновку про незастосування Закону України «Про захист прав споживачів»; безпідставно стягнув страхові платежі, які не підтверджені належними доказами.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 16 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № HMWWGA00007627, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати останньому кредит у розмірі 15 000,00 дол. США терміном до 14 липня 2027 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструмента у розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту щомісяця у період сплати та 1,50 % - разову винагороду у момент надання кредиту. Періодом сплати вважався період з 16 до 21 числа кожного місяця.

Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 238,27 дол. США для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, та винагороди.

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі), передбачених графіком погашення заборгованості на 120 календарних днів, - позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), відсотками, винагородою, пенню в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Згідно з пунктом 7.9 кредитного договору невід'ємними додатками до даного договору є: додаток 1 - графік погашення кредиту за вказаним вище кредитним договором.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 16 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № HMWWGA00007626/01, за умовами якого поручитель поручилась перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору.

Крім того, умовами договору поруки визначено, що позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Суд встановив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язання за цим договором виконав у повному обсязі та надав ОСОБА_4 кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Проте, позичальник неналежним чином виконує умови вказаного кредитного договору.

Згідно з пунктом 2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш, ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладення цього договору; зміні облікової ставки Національного банку України; зміні розміру відрахувань до страхового фонду або зміні середньозваженої ставки за кредитами. При цьому, банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 днів з дати набрання чинності зміненою процентною ставкою.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, банк, не повідомивши позичальника в установленому умовами кредитного договору порядку та без згоди поручителя, з 21 листопада 2008 року змінив розмір процентної ставки за користування кредитом з 11,04 % до 13,08% річних, що, в свою чергу, збільшило обсяг відповідальності поручителя за договором поруки, що є підставою для припинення поруки.

Позивачем за первісним позовом та його представником не було надано суду належних та допустимих доказів щодо повідомлення позичальника про збільшення процентної ставки. Наявність листа від 03 жовтня 2008 року № 20.1.3.2/6-22855/9784 не свідчить про направлення цього листа позичальнику. Докази щодо направлення та вручення позичальнику такого повідомлення під розписку відсутні.

Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зі змісту статті 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (частина друга статті 555 цього Кодексу).

Згідно з частиною першою статті 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Отже, збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке на порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, є підставою для припинення поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Порушення цих умов відповідно до частини першої статті 559 ЦК України тягне припинення поруки.

Суд установив, що 21 липня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1/1-1 до договору № HMWWGA00007627, відповідно до умов якої, починаючи з 21 липня 2010 року новий розмір річної відсоткової ставки складав 12,58 %. Проте, відповідні зміни до договору поруки також не вносились, додаткова угода з поручителем не укладалась.

Згідно з наданим банком розрахунком (з врахуванням відсоткової ставки у розмірі 11,04 % річних за період з 21 листопада 2008 року до 15 липня 2010 року) заборгованість за кредитним договором станом на 25 червня 2015 року становить 4 981,36 дол. США, у тому числі: 4 637,30 дол. США -за кредитом, 261,43 дол. США -за відсотками, 82,63 дол. США - за комісією за користування кредитом (винагорода за надання фінансового інструмента), та 86,41 грн - пеня.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги висновки експерта від 23 травня 2016 року № 1743 та від 20 жовтня 2017 року № 23150 в частині необґрунтованого збільшення банком заборгованості за основним договором на суму 794,89 дол. США через відсутність документального підтвердження операцій з надання кредитних коштів через касу банку. Оскільки умовами кредитного договору (пунктом 2.2.7) не передбачена видача коштів на сплату страхових платежів через касу банку позичальникові на підставі видаткових касових документів, то банк лише при сплаті страхових платежів виконує доручення клієнта із обміну валюти в касі банку та перераховує ці кошти на рахунок страхової компанії.

Крім того, під час розрахунку експертом заборгованості за кредитним договором, яка визначена у висновку від 20 жовтня 2017 року № 23150 в розмірі 3 439,44 дол. США, не врахована сума, перерахована на сплату страхових платежів в розмірі 794,89 дол. США, не враховано передбачений кредитним договором період сплати кредиту з 16д 21 числа кожного місяця, та здійснення позичальником значної частини платежів поза періодом сплати, що тягне за собою відповідальність позичальника, передбачену умовами договору.

Згідно з пунктом 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого підпунктами 2.2.2, 2.2.3 цього договору (періоду сплати відсотків, винагороди), банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні.

Крім того, умовами договору (пункт 5.4) передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позову.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи викладене вище, та відповідно до статті 549 ЦК України, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заборгованість за кредитним договором, яка утворилася станом на 25 червня 2015 року через неналежне виконання боржником грошових зобов'язань щодо повернення кредиту, в розмірі 4 981,36 дол. США та 86,41 грн пені підлягає стягненню лише з боржника, оскільки порука відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинилась, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення вказаної заборгованості з поручителя. Вимоги банку в частині стягнення заборгованості солідарно з поручителем та в частині стягнення штрафів: 11,81 дол. США (фіксована частина) та 295,04 дол. США (процентна складова) задоволенню не підлягають.

Згідно зі статтею 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша-п'ята статті 203 ЦК України).

Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підстави недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Однак, пред'являючи зустрічну позовну заяву, відповідачем не було вказано з яких саме визначених законом підстав договір може бути визнаний недійсним. Вказуючи на недійсність кредитного договору внаслідок його невідповідності вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», сторона позивача за зустрічним позовом не вказала на конкретні норми кредитного договору, які б не відповідали певним нормам вказаного Закону.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

З матеріалів справи відомо, що підписанням договору позичальник підтвердив (пункт 6.5), що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у пунктах 6.2, 7.1 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки, що свідчить про обізнаність та згоду позичальника з умовами договору та із загальною вартістю кредиту та спростовує посилання позивачів за зустрічним позовом на те, що позичальнику ОСОБА_4 при укладенні оспорюваного кредитного договору не була надана повна інформація щодо сукупної вартості кредиту.

Крім того, слід врахувати, що позичальник протягом тривалого часу здійснював платежі на погашення кредиту, виконував умови кредитного договору, що вказує на їх визнання та розуміння з боку позичальника.

Безпідставним є посилання позивачів за зустрічним позовом щодо непопередження позичальника при укладенні договору про валютні ризики (курсові коливання), оскільки зростання чи коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Разом з тим позивачами за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами наявність обману при укладенні оспорюваного договору, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, для визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.

Обґрунтовуючи свої зустрічні позовні вимоги щодо недійсності правочинів, позивачі посилалися на висновок експерта від 23 травня 2016 року № 1743. Однак, вказаний висновок не свідчить про те, що в момент підписання оспорюваного договору ОСОБА_4 був введений в оману банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Безпідставними є посилання позивачів за зустрічним позовом на збільшення банком процентної ставки з 11,04 % до 13,08 % як підставу для визнання кредитного договору недійсним, оскільки такі дії стосуються виконанням умов кредитного договору.

Встановивши, що позивачі за зустрічним позовом не довели наявності обставин, наслідком існування яких є визнання кредитного договору та договору поруки недійсними, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які на думку заявника мають істотне значення для вирішення справи, разом з тим, вони були предметом перевірки і оцінки судом апеляційної інстанції.

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року зупинено виконання постанови Апеляційного суду Хмельницької області від 18 грудня 2017 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання (дію) цього судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 18 грудня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання (дію) постанови Апеляційного суду Хмельницької області від 18 грудня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. С. Висоцька С. П. Штелик