Справа № 161/5029/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С.М.
Провадження № 22-ц/773/262/18 Категорія: 34 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1, яка подана від її імені представником ОСОБА_2, на рішення Луцького міськрайонного суду від 21 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 11.08.2016 року на проспекті Волі в м. Луцьку Волинської області відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_3, який повертаючи ліворуч не надав їй перевагу у русі, в той час коли вона на велосипеді рухалася прямо.

Вина ОСОБА_3 у скоєнні ДТП встановлена постановою Луцького міськрайонного суду від 28.09.2016 року. Внаслідок даної ДТП належний їй велосипед зазнав механічних ушкоджень та ремонту не підлягає, що підтверджується висновком підприємця-веломеханіка ОСОБА_4

Зазначає, що транспортний засіб було придбано нею у 2015 році на вторинному ринку за 24 000 грн. Оскільки він не підлягає ремонту, то з відповідача як винуватця ДТП слід стягнути вартість велосипеда.

Ураховуючи наведене, позивачка ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь на відшкодування майнової шкоди 24 000 грн, завданої внаслідок ДТП, яка сталася 11.08.2016 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 21.11.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В поданій від імені позивачки ОСОБА_1 апеляційній скарзі її представник ОСОБА_2 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з таких мотивів.

Місцевим судом встановлено, що 11.08.2016 року о 12.00 год. на проспекті Волі в м. Луцьку Волинської області сталася ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_3 та велосипедиста ОСОБА_1 В результаті даної ДТП позивачка отримала тілесні ушкодження.

Постановою Луцького міськрайонного суду від 28.09.2016 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_3 визнано винним у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.3, 4)

Частиною 4 ст. 61 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року, чинній на час розгляду даної справи, передбачено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили або постанова у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки для особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як встановлено судом, власником автомобіля НОМЕР_1 є відповідач ОСОБА_3, цивільна відповідальність якого застрахована у приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Еталон» (далі - ПрАТ «СК «Еталон»), що підтверджується укладеним з вказаним товариством 20.05.2016 року полісом страхування №АЕ/8924638 (а.с.70).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовувала тим, що внаслідок згаданої ДТП належний їй велосипед, який нею було придбано у 2015 році на вторинному ринку за 24 000 грн, зазнав механічних ушкоджень та ремонту не підлягає, а тому з відповідача як винуватця ДТП на її користь слід стягнути вартість велосипеда.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 20 ЦК України визначено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 вищевказаного Закону визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом положень Закону (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15.

Згідно з ст. 28 Закону шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого.

Проте, одночасно з цим, статтею 31 Закону встановлено, що розмір шкоди, пов'язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року, чинній на час розгляду даної справи, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 2 ст. 11 цього Кодексу).

У відповідності до ст. 60 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року, чинній на час розгляду даної справи, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У даному випадку позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду, завдану пошкодженням належного їй велосипеда внаслідок ДТП.

Виходячи з положень ст. 1166 ЦК України однією з обов'язкових умов покладення на відповідача обов'язку відшкодувати майнову шкоду є доведення позивачем факту заподіяння такої шкоди (пошкодження, знищення майна,тощо) і її розміру

Позивачка ОСОБА_1 всупереч ст. 60 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року не довела та не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок ДТП належний їй велосипед зазнав механічних пошкоджень та що внаслідок такого пошкодження їй було завдано майнову шкоду в заявленому нею розмірі. Позивачкою також не надано доказів на підтвердження вартості належного їй велосипеда.

Як встановлено місцевим судом, матеріали страхової справи, наданої ПрАТ «СК «Еталон», містять суперечливі відомості щодо цього.

Так, у заяві ОСОБА_1 від 29.12.2016 року, поданої на адресу ПрАТ «СК «Еталон» (а.с.71), позивачка зазначає, що велосипед придбано нею у 2015 році на вторинному ринку за 12 000 грн. В аналогічній заяві від 05.01.2017 року (через тиждень після першої), поданій на адресу страховика, позивачка вказує, що велосипед придбано нею за два місяці до ДТП у 2016 році на вторинному ринку за 950 у.о. за курсом НБУ 26,00 грн (а.с.71 - зворот), що відповідно до здійснених підрахунків складає 24 700 грн. Вказані протиріччя в судовому засіданні представником позивача належними та допустимими доказами не усунені.

В задоволенні клопотання представника позивачки ОСОБА_2 про призначення судової товарознавчої експертизи щодо визначення вартості пошкодженого велосипеда до і після ДТП, заявленого під час апеляційного розгляду справи, відмовлено через відсутність об'єкта дослідження - пошкодженого велосипеда, що визнала сама позивачка.

Крім того, на підтвердження тієї обставини, що належний позивачці велосипед не підлягає ремонту, а тому їй має бути відшкодована його вартість, остання надала довідку директора магазина «ІНФОРМАЦІЯ_1» підприємця ОСОБА_4 від 29.09.2016 року (а.с.5).

Судом обґрунтовано не взято до уваги вказану довідку, оскільки позивачкою не надано доказів того, що підприємець ОСОБА_4 є оцінювачем або експертом відповідно до чинного законодавства України і має за законом право видати звіт, акт чи висновок про пошкодження велосипеда, його оцінку.

Оскільки позивачкою, на яку в розглядуваній справі покладено тягар доказування факту заподіяння майнової шкоди (знищення велосипеда) і її розміру, не довела належними і допустимими доказами обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд обґрунтовано відмовив в позові.

Наведені в апеляційній скарзі твердження представника позивачки з посиланням на згадану довідку підприємця ОСОБА_4 про доведеність факту пошкодження велосипеда до ступеня неможливості його відновлення спростовуються наведеними вище висновками суду про недопустимість цієї довідки як доказу у розглядуваній справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1, яка подана від її імені представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 21 листопада 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: