Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 334/8746/14-ц

провадження № 61-10277св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

відповідачі: ОСОБА_11, ОСОБА_12,

представник ОСОБА_12 - ОСОБА_13,

представник ОСОБА_11 - ОСОБА_14,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_12 - ОСОБА_13, на рішення Ленінського районного суду

м. Запоріжжя від 18 лютого 2016 року в складі судді Махіборода Н. О. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2016 року в складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Кримської О. М., Дашковської А. В.,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «РайффайзенБанк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_11, ОСОБА_12 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 26 квітня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_11 укладено генеральну кредитну угоду

№ 010/17-41/248, в рамках якої був укладений кредитний договір

№ 010/17-41/248/1 від 26 квітня 2007 року із ОСОБА_11 на суму

106 000,00 доларів США.

31 травня 2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_11 був укладений кредитний договір № 010/17-41/243/3 на рефінансування кредитної заборгованості за кредитним договором № 010/17-41/248/1 у національній валюті на суму 588 640,70 грн. Указаний кредитний договір є додатковою угодою до генеральної кредитної угоди № 010/17-41/248.

Відповідно до кредитного договору від 31 травня 2012 року № 010/17-41/243/3 ОСОБА_11 отримала від банка кредит на суму 588 640,70 грн, з терміном його повернення до 25 квітня 2017 року, та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20 % річних, з щомісячним погашенням заборгованості.

На забезпечення належного виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором, між ПАТ « Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_12 було укладено договір поруки від 31 травня 2012 року № 12/17-41/248/3/1, відповідно до умов якого, поручитель поручається перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання позичальником усіх його зобов'язань за кредитним договором від 31 травня 2012 року № 010/17-41/248/3. ОСОБА_11 умови кредитного договору не виконувалися, у зв'язку з чим, за нею утворилася заборгованість, станом на 09 липня 2015 року в розмірі 831 247,16 грн, що складалася із: заборгованості за тілом кредиту - 492 500,67 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками - 195 111,33 грн, пені за тілом кредиту - 83 215,83 грн та пені за відсотками - 60 419,33 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило суд стягнути у солідарному порядку заборгованість з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у розмірі 831 247,16 грн та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області

від 07 червня 2016 року, позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором

від 31 травня 2012 року № 010/17-41/248/3 та договором поруки від 31 травня 2012 року № 12/17-41/248/3/1 - 831 247,16 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, ухвалюючи рішення у справі, виходив з того, що позичальник та поручитель не виконують взяті на себе зобов'язання, чим порушують умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

У червні 2016 року представник ОСОБА_12 - ОСОБА_13, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 26 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_11 укладено генеральну кредитну угоду № 010/17-41/248, в рамках якої був укладений кредитний договір від 26 квітня 2007 року № 010/17-41/248/1 із ОСОБА_11 на суму 106 000,00 доларів США.

31 травня 2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_11 був укладений кредитний договір № 010/17-41/248/3 на рефінансування кредитної заборгованості за кредитним договором № 010/17-41248/1 на суму

588 640,70 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі

20 % річних, з кінцевим терміном повернення 25 квітня 2017 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_11 зобов'язань за кредитним договором від 31 травня 2012 року був укладений договори поруки від 31 травня 2012 року № 12/17-41/248/3/1, між банком та ОСОБА_12, відповідно до умов якого, поручитель поручається перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання позичальником усіх його зобов'язань за кредитним договором від 31 травня 2012 року № 010/17-41/248/3.

У зв'язку з порушенням боржником умов пунктів 1.5.1, 2.3.1 кредитного договору, керуючись пунктом 1.9.1 кредитного договору, банком на адресу відповідачів були направлені вимоги від 11 серпня 2014 року про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків.

Відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, встановлений строк його виконання.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року,встановивши наявністьзаборгованості за кредитним договором, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що визначена сума заборгованості підлягає солідарному стягненню з відповідачів на підставі статей 526, 554, 610, 1054 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року зупинено виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2016 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_12 - ОСОБА_13, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя

від 18 лютого 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило