Справа № 462/3169/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/1004/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку та повернення у попереднє становище, -

в с т а н о в и л а:

В червні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся в суду з із позовом до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 посилаючись на порушення своїх цивільних прав, пов'язаних із стягненням коштів за договором позики від 01.01.2010 року згідно рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, яке набрало законної сили, від 26.05.2015 року у справі № 450/2962/14-ц, яким ухвалено стягнути із відповідача ОСОБА_4 на користь позивача кошти в загальній сумі 834 505,82 долари США, яке залишається невиконаним. Зазначив, що не виконання зазначеного рішення суду пов'язано із неправомірними умисними діями відповідачів, які уклали між собою оспорюваний правочин для приховання майна ОСОБА_4, з метою ухилення від виконання нею боргових зобов'язань перед позивачем. Крім того, оскаржуваний договір було укладено за наявності чинної ухвали суду про накладення арешту Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року у справі № 450/2962/14 - ц на майно боржника. Позивач просив визнати недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку від 01.12.2015 року, а саме 28/100 частин житлового будинку за АДРЕСА_1, загальною площею 484,7 кв.м. укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, що зареєстровано в реєстрі за № 9179, а також повернути сторони договору купівлі - продажу частини житлового будинку від 01.12.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 9179 в попередній стан, шляхом повернення у приватну власність ОСОБА_4 28/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 484,7 кв.м..

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу частини житлового будинку від 01.12.2015 року, а саме 28/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 484,7 кв.м., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, який зареєстрований в реєстрі за № 9179.

Повернуто сторони договору купівлі - продажу частини житлового будинку від 01.12.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 9179 в попередній стан, шляхом повернення у приватну власність ОСОБА_4 (ІПН: НОМЕР_1) 28/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 484,7 кв.м.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 102,42 грн.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необгрунтованим і порушує її майнові права та інтереси. Звертає увагу, що жодних обмежень (арештів) станом на момент укладання спірного договору в реєстрі не було, відтак, нотаріус та вона були позбавлені можливості взнати про наявні обтяження.

Вказує, що наявність боргу у ОСОБА_4 перед позивачем та про наявність арешту ніяким чином не є підтвердженням того, що права позивача порушені. Зазначає, що у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває на виконанні виконавче провадження №54906857 щодо стягнення з ОСОБА_4 заборгованість за виконавчим листом у справі №450/2962/14-ц. Згідно з Інформаційної довідки від 19.03.2018 року №117542394 за ОСОБА_4 на праві власності зареєстроване інше нерухоме майно, а саме: земельна ділянка, площею 0,1 га, кадастровий номер: НОМЕР_2, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також будинок, загальною площею 1126,4 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2. Вартість зазначеного нерухомого майна в декілька раз перевищує суму заборгованості за виконавчим листом по справі №450/2962/14-ц. Таким чином, за рахунок цього нерухомого майна можна повністю погасити заборгованість перед ОСОБА_4 перед позивачем. Отже, в даному випадку визнання оспорюваного договору недійсним ніяким чином не стосується прав позивача і відповідно права позивача не можна вважати порушеними, а інші твердження позивача про порушення прав у майбутньому є лише припущенням.

Окрім того звертає увагу, що у разі продажу частини житлового будинку ОСОБА_4, особою яка не мала права їх продавати, тоді, повинен бути застосований спосіб захисту, як витребування майна з чужого незаконного володіння, але аж ніяк не визнання договорів недійсними. І при цьому, слід враховувати, що позивач не був власником спірного майна, а відтак, у задоволенні його позову суд першої інстанції повинен був відмовити.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 18.03.2004 «Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу».

Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України суд, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 ст.15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01.01.2010 року між гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики.

Відповідно до п. 1 Договору позики від 01.01.2010 року, ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_4, а ОСОБА_4 приймає у власність від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 537 700,00 доларів США та зобов'язувався повернути ОСОБА_3 таку ж суму грошових коштів, а саме 537 700,00 доларів США до 01.06.2014 року.

Оскільки грошові кошти в сумі 537 700,00 доларів США у строк до 01.06.2014 року ОСОБА_4 повернуто не було, 21.10.2014 року ОСОБА_3 звернувся в Пустомитівський районний суд Львівської області з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.12.2014 року та яка набрала законної сили, судом було вжито заходи забезпечення позову до набрання рішенням суду по справі законної сили, шляхом накладення арешту в межах суми позову, яка становить 10 352 962,20 грн., на все рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, що належали відповідачу ОСОБА_4

На виконання ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року, відділом ДВС Пустомитівського РУЮ Львівської області було відкрито виконавче провадження та постановою від 24.10.2014 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, ОСОБА_4, а також оголошено заборону на його відчуження.

Як вбачається з відповіді ВДВС Пустомитівського РУЮ Львівської області від 22.02.2016 року за № 09 - 26/19/3 ОСОБА_4 або ж її уповноважені представники із заявами про скасування заходів вжитих постановами від 24.10.2014 року до відділу ДВС Пустомитівського РУЮ не зверталися, а постанова про звільнення майна боржника з - під арешту державним виконавцем не виносилася.

Відтак, судом достовірно встановлено, що станом на час укладення оскаржуваного правочину, існувало обтяження стосовно предмету оскаржуваного договору, оскільки було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_4, при цьому це обтяження було внесено до єдиного державного реєстру обтяжень в інтересах позивача - ОСОБА_3 та станом на укладення оспорюваного договору постанова про звільнення майна боржника з - під арешту державним виконавцем не виносилася.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 року у справі № 450/2962/14 - ц, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволені частково та стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01.01.2010 року в розмірі 834 505,82 доларів США.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 року досі не виконане, а виконавчий лист перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Натомість, 01.12.2015 року між ОСОБА_4 (Продавець) з однієї сторони та ОСОБА_2 (Покупець) з другої сторони, було укладено договір купівлі - продажу 28/100 (далі - Договір) частин житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 484,7 кв.м., який зареєстровано в реєстрі за № 9179.

Відповідно до п. 5.4. Договору, ОСОБА_4 є належним власником частини житлового будинку, ніяким чином не обмежена у розпорядженні майном. Згідно п. 5.5. Договору, до укладення цього Договору, згадана частина житлового будинку нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужено, не передано в оренду, безоплатне користування, він не є предметом іпотеки, під забороною (арештом) не перебуває, ніякі інші особи не мають на нього будь - яких прав. Також, п. 5.7. Договору передбачено, що на момент підписання цього Договору не існує подій, що створюють загрозу належного виконання цього Договору (судові справи, майнові вимоги третіх осіб, тощо).

Однак, вищенаведені в оскаржуваному договорі відомості про відсутність обтяжень та судових спорів не відповідають дійсності, оскільки суперечать ухвалі Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року про накладення арешту на майно в інтересах ОСОБА_3, яке додатково перебувало на примусовому виконанні у органах державної виконавчої служби, а також станом на 22.02.2016 року постанова про звільнення спірного майна боржника з - під арешту державним виконавцем не виносилася.

Також, судом встановлено, що у провадженні Франківського ВП ГУ НП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000526 від 23.02.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 358 ч. 1 та 388 ч. 1 КК України, за заявою ОСОБА_3, якого було визнано потерпілим. Відповідно до листа вказаного органу поліції в ході проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні встановлено, що підставою для зняття арештів (обтяжень, заборон) із нерухомого майна належного гр. ОСОБА_4 стала ухвала Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.10.2015 року у справі № 450/2962/14 - ц за заявою представника згідно довіреності ОСОБА_6 про скасування заходів забезпечення позову, яка згідно відповіді Пустомитівського районного суду Львівської області, судом не постановлялась. Крім цього, згідно листа Пустомитівського районного суду Львівської області згідно автоматизованої системи документообігу суду, ОСОБА_6 із будь - якими заявами (клопотаннями) про скасування заходів забезпечення позову як представник ОСОБА_3 згідно довіреності, вжитих ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області в межах судової справи № 450/2962/14 - ц не звертався. Пустомитівським районним судом Львівської області 09.10.2015 року жодної ухвали про скасування заходів забезпечення позову у справі № 450/2962/14 - ц, вжитих ухвалою суду від 24.10.2014 року, не приймалось, текст вказаної ухвали в Єдиний державний реєстр судових рішень не вносився.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що підставою для укладення оскаржуваного договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по справі стало скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року, яке було проведено на підставі ухвали від 09.10.2015 року, яка судом не постановлялась, а тому, заходи забезпечення позову із усього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_4 не були скасованими у спосіб передбачений нормами чинного законодавства України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а також ст. 124 Конституції України, якою визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статті 18 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Так, за змістом ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 2 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Згідно із п. 8 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Особливістю статусу заінтересованої особи може бути те, що така особа не мала й не має права власності чи речового права на предмет правочину, не оспорює право власності жодного з учасників правочину на передане згідно з ним майно, не вимагає визнання за собою права власності на майно й не претендує на те, щоб майно в натурі було передане їй у володіння. Мета заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається здійснення реституції за правочином, - приведення саме сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення правочину. Підстава її вимог - власний, обґрунтований, приватний цивільний інтерес заінтересованої особи до такого юридичного факту, як перебування предмета правочину (об'єкта цивільного права) у власності конкретної особи чи перебування будь-якого з учасників правочину в певному правовому становищі. якщо до суду з позовом про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування реституції звертається не сторона право чину, а інша заінтересована особа, то потребують з'ясування не лише факти й обставини, що свідчать про наявність визначених законом підстав недійсності правочину, а й такі питання: чи існує в такої третьої особи обґрунтований цивільний інтерес до предмета правочину; в чому такий інтерес полягає; чи є цивільний інтерес третьої особи порушеним фактом учинення оспорюваного правочину та в чому відповідне порушення полягає; чи є реституція тим правовим способом, що не лише ефективно захистить цивільний інтерес третьої особи, а й буде адекватним та пропорційно збалансованим з негативними наслідками визнання правочину недійсним безпосередньо для сторін правочину. Реституція - це основний наслідок недійсності правочинів будь-яких видів та одночасно спеціальний зобов'язальний спосіб захисту права власності, в якому поєднуються відновлювальна та компенсаційна функції його захисту. Реституція застосовується виключно між сторонами недійсного правочину і не залежить від того, який суб'єкт (сторони правочину чи заінтересована особа) порушив спір про визнання правочину недійсним, не має правового значення також добросовісність сторони-набувача. Правова доцільність та ефективність застосування реституції залежить передусім від стану виконання недійсного правочину, а також від того, чи перебуває майно (предмет правочину - індивідуально-визначена річ) станом на час вирішення спору у володінні сторони - набувача за недійсним правочином.

З позовних вимог вбачається, що позивач є заінтересованою особою у справі і домагається відновлення порушеного його права, не вимагаючи повернення йому майна, яке є предметом спірних договорів або визнання за ним права власності на це майно, а вимагає повернення сторін до первісного стану з метою забезпечення виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 року у справі № 450/2962/14-ц, про стягнення коштів на його користь за рахунок спірного майна.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», при посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна. В разі наявності заборони угода про відчуження майна, обтяженого боргом, посвідчується лише у разі згоди кредитора і набувача на переведення боргу на набувача.

Відповідно до ст. 658 ЦК України законодавець передбачив, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Крім цього, згідно із ст. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу від 01.12.2015 року за № 9179 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали після того, як судом було відкрито провадження у справі №450/2962/14-ц, а також на підставі документів про скасування арешту майна, які Пустомитівським районним судом Львівської області не постановлялись, до Єдиного державного реєстру судових рішень не вносились, а відтак, із моменту набрання законної сили ухвалою про забезпечення позову від 24.10.2014 року у справі № 450/2962/14-ц, у ОСОБА_4 були відсутні повноваження на розпорядження 28/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 484,7 кв.м.

Доводи апеляційної скарги про те, що жодних обмежень (арештів) станом на момент укладання спірного договору в реєстрі не було, відтак, нотаріус та ОСОБА_2 були позбавлені можливості взнати про наявні обтяження є голослівними та спростовуються вищенаведеним та не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що ОСОБА_4 має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно їй було відомо.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що визнання оспорюваного договору недійсним ніяким чином не стосується прав позивача і відповідно права позивача не можна вважати порушеними, оскільки за ОСОБА_4 на праві власності зареєстроване інше нерухоме майно вартість якого в декілька раз перевищує суму заборгованості за виконавчим листом по справі №450/2962/14-ц та за рахунок якого можна повністю погасити заборгованість ОСОБА_4 перед позивачем є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції про підставність позову оскільки в силу ст. 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, що було дотримано судом першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем повинен застосовуватись такий спосіб захисту як витребування майна з чужого незаконного володіння, але аж ніяк не визнання договорів недійсними є безпідставними, оскільки згідно з п.4 ч.2 ст. 16 ЦК України, такий спосіб захисту як відновлення становища, яке існувало до порушення права, пов'язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб'єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб'єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв, зокрема, у вимозі про застосування наслідків недійсного правочину.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Також, колегія суддів вважає, безпідставними твердження апелянта про те, що суд не дав належної оцінки усім доказам по справі, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що Залізничним районним судом м. Львова правильно встановлено фактичні обставини справи, зібраним доказам дана належна оцінка, правильно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, яка передбачена чинним Цивільним процесуальним кодексом України, рішення відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому не вбачає підстави для його скасування чи зміни цього рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текс постанови складено 29 серпня 2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета