Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 725/6732/15-ц

провадження № 61-31687 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач за первісним позовом, позивач за об'єднаним позовом - ОСОБА_2,

відповідач за первісним та об'єднаним позовами - ОСОБА_3,

представник відповідача за первісним та об'єднаним позовами - ОСОБА_4

відповідачі за об'єднаним позовом: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 жовтня

2016 року у складі судді Стоцької Л. А. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Ярема В. В., Кулянди М. І., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_7 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

На обгрунтування позовних вимог зазначила, що 20 грудня 2005 року вона передала у борг ОСОБА_7 та ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі

750 000 грн, що на дату укладення договору позики становило 150 000 дол. США, які відповідачі зобов'язалися повернути не пізніше 20 грудня 2012 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Посилаючись на те, що у погоджений строк відповідачі зобов'язання щодо повернення боргу не виконали, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з кожного з відповідачів заборгованість за договором позики у розмірі еквівалентному сумі основного боргу у національній валюті за офіційним курсом Національного банку України на день звернення з позовом до суду у загальному розмірі 5 782 252,50 грн, що еквівалентно

229 500 дол. США, з яких: позика - 150 000 дол. США, пеня - 66 000 дол. США та три проценти річних - 13 500 дол. США.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 березня 2016 року до участі у справі як правонаступника відповідача ОСОБА_7, яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1, залучено її спадкоємця - ОСОБА_2

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 травня 2016 року до спільного розгляду з первісним позовом було прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики від

20 грудня 2005 року недійсним.

В обгрунтування зустрічної позовної заяви, ОСОБА_2 посилався на те, що будучи сином померлої ОСОБА_7, йому достовірно відомо, що його мати грошових коштів у позику від ОСОБА_1 не отримувала та боргової розписки від 20 грудня 2005 року не підписувала, тобто оспорюваного договору позики не укладала.

Зауважив, що про фіктивність оспорюваного правочину, свідчить і наявність родинних стосунків між позикодавцем та ОСОБА_3, а також бездіяльність ОСОБА_1, яка будучи присутньою на похованні ОСОБА_7, з позовом про стягнення боргу за договором позики звернулася лише після пред'явлення ним позову до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про розподіл спадкового майна та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір позики від 20 грудня 2005 року, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 травня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 20 грудня 2015 року недійсним, об'єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про розподіл спадкового майна та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

На обгрунтування позовних вимог за об'єднаним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_7, після смерті якої відкрилася спадщина на все належне їй на момент смерті майно, а саме: на 1/3 частку у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 71,40 кв. м., вартістю

410 550 грн, співвласниками якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 337,20 кв. м, вартістю 2 908 350 грн, співласником якої є ОСОБА_3

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7, крім нього, є її батьки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, чоловік ОСОБА_3, які в установлений законом строк прийняли спадщину.

У подальшому спадкоємці померлої - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відповідно до статті 1274 ЦК України, відмовилися від належної їм частки у спадковому майні на його користь.

Ураховуючи, що частка ОСОБА_3 у спадковому майні - квартирі АДРЕСА_1 становить орієнтовно 6,0 кв. м, та зважаючи на те, що відповідач у спірному житловому приміщенні ніколи не проживав, просив поділити спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_7 між ним та ОСОБА_3 Визнати за ним у порядку спадкування, як за спадкоємцем першої черги за законом право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 71,40 кв. м; визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_3; визнати за ним право власності на 36/100 часток квартири АДРЕСА_2, загальною площею 337,20 кв. м, стягнувши з нього на користь ОСОБА_3 різницю у вартості часток у спадковому майні, у розмірі 15 837,00 грн.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 жовтня

2016 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 20 грудня 2015 року недійсним задоволено частково.

Визнано частково недійсним договір позики від 20 грудня 2005 року, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_7, у частині позичальника ОСОБА_7

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 20 грудня 2005 року у розмірі 150 000 дол. США, а також пеню за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 50 000 грн та три відсотки річних у розмірі 119 545 грн, а всього - 150 000 дол. США та

169 545 грн.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про розподіл спадкового майна та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/16 часток квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/8 часток квартири АДРЕСА_2 у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_7

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір позики від 20 грудня 2005 року в частині його укладення позичальником ОСОБА_7 є недійсним, оскільки згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 3052/3053/3097 від 08 серпня 2016 року, підпис у зазначеному договорі виконано не ОСОБА_7, а іншою особою з намаганням його виконавця наслідувати справжній підпис ОСОБА_7 З урахуванням недійсності зазначеного правочину в частині

ОСОБА_7, підстав для покладення на ОСОБА_2, як її правонаступника, відповідальності перед позикодавцем немає. Зважаючи на визнання представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 боргу за договором позики від 20 грудня 2005 року у частині стягнення суми позики та трьох відсотків річних, суд вважав огрунтованими вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на її користь суми заборгованості за договором позики, зі зменшенням розміру пені за несвоєчасне повернення боргу до 50 000 грн, з підстав обгрунтованості заперечень відповідача щодо неспівмірності її розміру заподіяним збиткам.

Зважаючи на наявність чотирьох спадкоємців за законом після смерті

ОСОБА_7, а також, що частка кожного з них у спадковому майні - квартирі

АДРЕСА_1, становить 1/16, суд вважав наявними підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 3/16 часток у зазначеному спадковому майні, з урахуванням відмови спадкоємців ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від спадщини на його користь. Оскільки ОСОБА_2 на виконання вимог частини другої статті 365 ЦК України не були внесені кошти на депозитний рахунок суду, суд не знайшов підстав для відступу від рівності часток сторін у зазначеному спадковому майні. Ураховуючи, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_3, суд виходив з того, що до складу спадщини входить 1/2 частка вказаного нерухомого майна, що на дату смерті належала ОСОБА_7, а тому з урахуванням відмови спадкоємців ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від спадщини на користь ОСОБА_2 наявні підстави для визнання за ним у порядку спадкування права власності на №3/8 частки квартири АДРЕСА_2

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилено, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 жовтня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що висновки суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, як правонаступника ОСОБА_7, за вимогами простягнення боргу за договором позики є правильними. Оскільки ОСОБА_7 померла до пред'явлення позову про стягнення заборгованості за договором позики від 20 грудня 2005 року, вона не набула здатності мати процесуальні права та обов'язки відповідача за позовом ОСОБА_1, а відтак не набуті нею за життя процесуальні права та обов'язки не могли перейти у рамках спірних правовідносин до боржника ОСОБА_2 При цьому ОСОБА_1 вимог безпосередньо до спадкоємця ОСОБА_7 - ОСОБА_2 щодо повернення суми позики у порядку, передбаченому статтею 1281 ЦК України, не пред'явила.

Наявність боргових зобов'язань подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7 за договором позики від 20 грудня 2005 року, за умовами якого ОСОБА_3 отримав грошові кошти на потреби сім'ї - для будівництва квартири АДРЕСА_2, підтверджено відповідними засобами доказування. Боргові зобов'язання повинні враховуватися при спадкуванні майна належного спадкодавцю, проте оскільки ОСОБА_10 таких вимог до інших спадкоємців ОСОБА_7 не заявляв, апеляційний суд дійшов висновку, що зазначене не може бути підставою для визнання висновків суду першої інстанції необгрунтованими.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, у якій заявник, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від

25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від

05 квітня 2017 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди неповно дослідили обставин справи, зокрема не урахували, що укладення одним із подружжя договору в інтересах сім'ї породжує виникнення цивільних прав та обов'язків у обох із подружжя. Установивши, що кошти за укладеним у період шлюбу договором позики від 20 грудня 2005 року були одержані відповідачем ОСОБА_3 для будівництва квартири АДРЕСА_2, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суди безпідставно не врахували при розподілі спадкового майна боргові зобов'язання ОСОБА_7 за договором позики. Оскільки розгляд поданої ним апеляційної скарги відбувся у його відсутності та відсутності його представника зазначене позбавило можливості заявити клопотання про виклик судового експерта для надання пояснень щодо складеного ним висновку за наслідками проведення експертного дослідження.

Станом на момент розгляду справи відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

29 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника

ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до договору позики від

20 березня 2005 року, ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 та ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 750 000 грн, що еквівалентно 150 000 дол. США на строк до 20 грудня 2012 року.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 3052/3053/3097 від 08 серпня 2016 року, проведеного Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис в оригіналі договору позики від 20 березня 2005 року в графі «позичальники» після запису «ОСОБА_7» виконано не ОСОБА_7, а іншою особою з намаганням його виконавця наслідувати справжні підписи ОСОБА_7

За таких обставин, а також незаявлення ОСОБА_1 у строк, встановлений частинами другою, третьою статті 1281 ЦК України, вимог безпосередньо до ОСОБА_2, як спадкоємця померлого боржника, який у межах вартості спадкового майна несе відповідальність за зобов'язаннями спадкодавця, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до правонаступника померлої ОСОБА_7 - ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 20 грудня 2005 року.

Відповідно до статей 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно чинного законодавства у разі смерті боржника за кредитором зберігається право вимоги, при цьому зобов'язання з повернення позики включаються до складу спадщини, а строки пред'явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника та порядок задоволення цих вимог, у такому випадку регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України, як спеціальними нормами права, за приписами яких:

- спадкоємець відповідає перед кредитором спадкодавця за виконання боржником зобов'язання повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину;

- спадкоємець зобов'язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього;

- кредитор має пред'явити свою вимогу до спадкоємців протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги;

- наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги

Аналіз положень наведеної статті дає підстави для висновку, що шестимісячний строк для звернення з вимогами до спадкоємців, які прийняли спадщину, відповідно до частини другої статті 1281 ЦК України, обчислюється від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, а не з дня, коли кредитор дізнався про спадкоємців, які прийняли спадщину. У будь-якому випадку право кредитора спадкодавця втрачає право вимоги до спадкоємців позичальника, у разі не пред'явлення ним такої вимоги протягом одного року від настання строку вимоги.

Правонаступництво у матеріально-правових відносинах, унаслідок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов'язки на нового боржника, а тому не є тотожним процесуальному правонаступництву, у рамках якого відбувається заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв'язку з вибуттям із процесу суб'єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов'язки правопопередника і він продовжує у цивільному судочинстві участь останнього.

Судами попередніх інстанцій установлено, що строк дії договору позики від

20 грудня 2005 року закінчився 20 грудня 2012 року.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики 19 грудня 2015 року, тобто в межах позовної давності.

У той же час строки пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками, оскільки сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові лише за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна із сторін.

Зазначений правовий висновок, викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі 14-53цс18.

Залученнядо участі у справі замість померлої ОСОБА_7 її правонаступника ОСОБА_2, як правильно зазначив апеляційний суд, не свідчить про пред'явлення ОСОБА_1, як кредитором спадкодавця, вимоги безпосередньо до ОСОБА_2 як її спадкоємця щодо повернення заборгованості за договором позики.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не ураховано, що до складу спадщини померлої ОСОБА_7 увійшли також її обов'язки, як другого з подружжя, що виникли за договором позики від 20 грудня 2005 року, оскільки грошові кошти, отримані ОСОБА_11 у борг від ОСОБА_1 було використано на потреби сім'ї, не впливають на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанції, оскільки як обгрунтовано зауважив апеляційний суд, ОСОБА_10 не заявляв самостійних вимог про розподіл спадкового майна з урахуванням наявних боргів подружжя за договором позики.

Посилання заявника на те, що розгляд справи апеляційним судом розпочався не згідно визначеного судом часу судового розгляду справи та відомостей, розміщених на офіційному сайті «Судова влада України», що призвело до порушення його права на доступ до правосуддя є безпідставними, оскільки спростовуються наявною у матеріалах справи розпискою, згідно якої

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, а також наявним у матеріалах справи журналом судового засідання.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від

25 жовтня 2016 року, після його перегляду в апеляційному порядку,в частині вимог про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,не оскаржується, а тому у касаційному порядку не переглядається.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2017 року зупинено виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 жовтня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від

05 квітня 2017 року, до закінчення касаційного провадження у справі, виконання цього судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 жовтня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 05 квітня

2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 жовтня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 05 квітня 2017 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик