П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 754/447/18

Апеляційне провадження № 22-ц/796/5235/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Головачова Я. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва, ухвалене під головуванням судді Лісовської О.В. 12 березня 2018 року, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пункту 8 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У січні 2018 року ОСОБА_4 в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 13 жовтня 2015 року в розмірі 33 133 грн. 27 коп., а також судових витрат у розмірі 1 762 грн.

Позовні вимоги вмотивовані, зокрема, тим, що ОСОБА_3 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав Заяву №б/н від 13 жовтня 2015 року, на підставі якої отримав кредит у розмірі 6 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, крім того, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом останнього на Заяві. Так, позивач виконав свої зобов'язання у повному обсязі. Разом з тим, відповідач, порушуючи умови вищезазначеного договору та ЦК України, кредитні зобов'язання не виконав.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 березня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_3 заборгованість за тілом кредиту за договором № б/н від 13 жовтня 2015 року в розмірі 7 806 грн. 30 коп., а також витрати щодо сплати судового збору в розмірі 415 грн. 13 коп. У решті позовних вимог відмовлено ( а. с. 46 - 51).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду в частині відмови у стягненні заборгованості по процентам і пені, ОСОБА_2 в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк» 15 травня 2018 року направила апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 березня 2018 року в частині відмови у стягненні заборгованості по процентам та пені та ухвалити в цій частині нове судове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі. В іншій частині залишити рішення суду без змін.

Апеляційну скаргу, мотивувала, зокрема, прийняттям рішення без повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Так, ОСОБА_3 13 жовтня 2015 року підписав заяву, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 6 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписуючи заяву, відповідач надав згоду на те, що вищевказана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайтіwww.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг.

Станом на 17 грудня 2017 року заборгованість відповідача становила 33 133 грн. 27 коп., з яких 7 806 грн. 30 коп. - тіло кредиту, 9 112 грн. 37 коп. - відсотки за користування кредитом, 14 160 грн. 63 коп. - пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 553 грн. 97 коп. - штраф (процентна складова). Позивач надано суду розрахунок заборгованості за договором. Натомість, відповідач не надав доказів на спростування розрахунку банку, клопотання про проведення економічної експертизи не заявляв. До травня 2017 року відповідач погашав заборгованість, чим висловлював свою згоду з розміром нарахованої заборгованості по кредиту. Крім того, будь-яких звернень щодо незгоди з розміром заборгованості від відповідача до банку не надходило.

Останній платіж відповідачем здійснено 25 травня 2017 року в розмірі 50 грн. Тобто строк позовної давності спливає 26 травня 2020 року, проте банк до суду звернувся 05 січня 2018 року. Таким чином, строк позовної давності не пропущено.

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Олейнік Н.О. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, який з'явився у судове засідання, заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.

21 червня 2018 року до Апеляційного суду міста Києва надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 з відповідними підтвердженнями направлення його копії позивачу. У даному відзиві відповідач, зокрема, зазначає, що обставини, викладені в апеляційній скарзі є помилковими, а рішення суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам чинного законодавства. Так, з поданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається нарахування відсотків на заборгованість включно з пенею, а саме щомісячне додавання пені до загальної суми заборгованості з подальшим нарахуванням відсотків на цю суму, починаючи з 01 липня 2016 року. Наведене суперечить ч. 2 ст. 550 ЦК України, яка містить заборону на нарахування відсотків на неустойку. Крім того, для встановлення вищевказаного факту немає необхідності в призначенні судово-економічної експертизи, на яку посилається позивач у своїй апеляційній скарзі.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік. Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік. Позивач звернувся до суду 10 січня 2018 року, а пеню почав нараховувати з 01 липня 2016 року, що суперечить п.1 ч.2 ст.258 ЦК України. Посилання позивача на переривання строку позовної давності 25 травня 2017 року, коли було здійснено останній платіж по кредиту в розмірі 50 грн., не впливає на той факт, що останній мав право нараховувати пеню виключно в межах однорічного строку до моменту звернення до суду - з 10 січня 2017 року по 10 січня 2018 року.

Крім того, наявні факти подвійного нарахування пені, що має місце в розрахунку заборгованості та порушує положення ст.61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення представників сторін, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності та співставленні, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 13 жовтня 2015 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 6 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, який був збільшений до 7 806 грн. 30 коп., на платіжну картку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», що викладені на банківському сайті, складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача в заяві.

Як встановлено судом першої інстанції, Банк свої зобов'язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Разом з тим, в порушення умов договору та вимог ЦК України відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 17 грудня 2017 року у відповідача перед Банком виникла заборгованість у розмірі 33 133 грн. 27 коп., з яких 7 806 грн. 30 коп. - заборгованість по тілу кредиту; 9 112 грн. 37 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 14 160 грн. 63 коп. - нарахована пеня; а також відповідно до п. 2.1.1.7.6 «Умов та правил надання банківських послуг» 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1 553 грн. 97 коп. - штраф (відсоткова складова).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7 806 грн. 30 коп., а також судового збору в розмірі 415 грн. 13 коп., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач умови укладеного договору не виконує, кредит не сплачує, а тому позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими.

Що стосується нарахованих відсотків на заборгованість, яка включала пеню, починаючи з 01 липня 2016 року, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 9 112 грн. 37 коп., оскільки суд позбавлений можливості здійснити належний та допустимий розрахунок заборгованості по відсоткам за наданими матеріалами справи. Крім того, суд відмовив в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені, оскільки позивач звернувся до відповідача з даним позов з порушенням строку позовної давності. Що стосується стягнення з відповідача штрафів за порушення строків платежів, вимоги в цій частині є необґрунтованим та безпідставними.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду оскаржується ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині відмови в задоволенні позовних вимог, а тому в іншій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі вимогам, визначеним статтею 263 ЦПК України, з огляду на таке.

Так, виходячи зі змісту статті 1054 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

За приписом частини 2 статті 1050 ЦК України прострочення позичальником повернення чергової частини позики (кредиту) кореспондує праву позикодавця (кредитодавця) вимагати дострокового повернення частини позики (кредиту), що залишилася, та сплати процентів.

За приписом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних за весь час прострочення.

Так, згідно розрахунку, наданого позивачем, станом на 17 грудня 2017 року у відповідача виникла заборгованість перед Банком у розмірі 33 133 грн. 27 коп., з яких: 7 806 грн. 30 коп. - заборгованість по тілу кредиту; 9 112 грн. 37 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 14 160 грн. 63 коп. - нарахована пеня; а також відповідно до п. 2.1.1.7.6 «Умов та правил надання банківських послуг» 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1 553 грн. 97 коп. - штраф (відсоткова складова).

Разом з тим, відповідно до ч.1,2 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Проценти на неустойку не нараховуються.

В даному випадку, з наведеного вище розрахунку позивача вбачається, що Банк, всупереч вимогам ч.2 ст.550 ЦК України нарахував відсотки на заборгованість, яка включала пеню, починаючи з 01 липня 2016 року, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 9 112 грн. 37 коп., оскільки суд позбавлений можливості здійснити належний та допустимий розрахунок заборгованості по відсоткам за наданими матеріалами справи.

Крім того, судом апеляційної інстанції оголошувалась перерва у судовому засіданні для надання позивачем (скаржником) відповідного розгорнутого (детального) розрахунку, разом з тим, жодного розрахунку представником Банку надано не було.

Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності до вимог Банку щодо стягнення пені понад один рік до моменту звернення позивача до суду з даним позовом, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки право на стягнення пені у кредитора виникло з наступного дня за днем, з якого виникло прострочення погашення кредитної заборгованості, а відповідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, Банк розпочав нараховувати пеню з 01 липня 2016 року, розрахунок здійснений станом на 17 грудня 2017 року, а до суду позивач звернувся лише 10 січня 2018 року, то пеня за прострочення заборгованості перевищує строк в один рік. Крім того, пеня розраховувалась із суми, яка включала в себе відсотки та пеню.

Таким чином, судом зроблено вірний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь Банку пені, оскільки позивач звернувся до суду з позовом з порушення строків позовної давності.

Що стосується штрафів за порушення позичальником строків платежів за грошовими зобов'язаннями, то згідно умов спірного договору кредиту та згідно ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання Банком вимог діючого законодавства України, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині штрафів також.

Доводи апеляційної скарги Банку не знайшли свого підтвердження в ході перегляду судового рішення, представником Банку не наданого детального розрахунку для можливості колегії суддів з'ясувати обставини, на які представник посилалась в ході розгляду справи, а тому такі доводи є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування або зміни судового рішення у оскаржуваній Банком частині, у зв'язку з його законністю та обґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києвавід 12 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 06 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: Я.В. Головачов

О.В.Шахова