Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 569/5089/17

провадження № 61-34315св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

законний представник позивача - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - адвокат ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах, як законний представник неповнолітньої ОСОБА_1, на ухвалу апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Шимківа С. С. від 22 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року ОСОБА_3, діючи як представник від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними.

У травні 2017 року ОСОБА_3, діючи як представник від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1, звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на житловий будинок (домоволодіння) та земельну ділянку (кадастровий № НОМЕР_1), що знаходяться на АДРЕСА_1. До набрання чинності рішенням у справі заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна.

В обгрунтування заяви вказує, що на її думку, за недійсними правочинами, що є предметом позову, було відчужено житло, право користування яким належить неповнолітній ОСОБА_1, а саме: житловий будинок та земельну ділянку (кадастровий № НОМЕР_1), що знаходяться на АДРЕСА_1. Власником указаного майна є ОСОБА_4 Існує реальна можливість, що за період розгляду позову та винесення законного рішення, ОСОБА_4 буде здійснено подальше відчуження майна, яке було відчужено внаслідок договорів, що є предметом позову. Відчуження майна спричинить збільшення кількості відповідачів та утруднить розгляд справи у строки, які передбачені процесуальним законом, може нанести збитки набувачам майна.

Ухвалою Рiвненського мiського суду Рівненської області від 13 травня 2017 року заяву задоволено.

Накладено арешт на житловий будинок (домоволодіння) та земельну ділянку (кадастровий № НОМЕР_1), що знаходяться на АДРЕСА_1 та заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна до набрання рішенням законної сили.

Місцевий суд, встановивши, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову про визнання оспорюваних правочинів недійсними, зробив висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 задоволено. Ухвалу Рiвненського мiського суду Рівненської області від 13 травня 2017 року скасовано, а заяву ОСОБА_3, яка подала її в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1, про вжиття заходів забезпечення позову повернуто особі, яка її подала.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та повертаючи заяву про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що неповнолітня ОСОБА_6 не має цивільної процесуальної дієздатності для самостійного подання заяви про забезпечення позову у даній справі. Довіреність на представництво інтересів неповнолітньої ОСОБА_1 за позовними вимогами, які заявлені у даній справі, могла бути видана лише законними представниками останньої чи органом опіки та піклування, але не самою неповнолітньою дитиною. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що заяву про забезпечення позову подано представником від імені особи, яка не має на це відповідної процесуальної дієздатності, тому відповідно до пункту 2 частини третьої статті 121 ЦПК України 2004 року заява підлягає поверненню особі, яка її подала.

У липні 2017 року ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах, як законний представник неповнолітньої ОСОБА_1, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що констатуючи відсутність у статті 32 ЦК України права неповнолітньої на самостійне звернення до суду та повертаючи їй (її представнику) заяву про забезпечення позову як особі, що позбавлена такого права, апеляційний суд фактично позбавив неповнолітню права на справедливий суд, встановленого статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що суперечить принципу верховенства права. Крім того, заяву про забезпечення позову повернуто заявнику на підставі пункту 2 частини третьої статті 121 ЦПК України 2004 року, яка не підлягає застосуванню, оскільки ні неповнолітня, ні її представник в установленому законом порядку не визнавалися недієздатними. Тоді як підстави для повернення заяви про забезпечення позову, передбачені частиною восьмою статті 153 ЦПК України 2004 року, судом установлені не були.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

До Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Однією із форм реалізації громадянами належних їм прав і обов'язків є представництво. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

У статті 242 ЦК України зазначено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Згідно зі статтею 32 ЦК України неповнолітні діти віком від 14 до 18 років мають право самостійно вчиняти такі дії: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним ними на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Тобто, реалізація неповнолітніми особами правочиноздатності повинна здійснюватись з урахуванням вимог статті 32 ЦК України, за змістом якої неповнолітня особа (фізична особа віком від 14 до 18 років) може видавати довіреності, однак лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Із матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2016 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, діючи за згодою своїх батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_2, видала нотаріально посвідчену довіреність на ім'я ОСОБА_3, яку уповноважила представляти свої інтереси, в тому числі й в усіх судових органах України будь-яких інстанцій.

У травні 2017 року ОСОБА_3, діючи як представник від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1, звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.

Апеляційний суд, констатуючи відсутність у статті 32 ЦК України права неповнолітньої на самостійне звернення до суду з позовом, у зв'язку з чим повернув заявнику заяву про забезпечення позову, не врахував, що частина друга вказаної статті надає право неповнолітній особі у віці від 14 до 18 років вчиняти інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Матеріалами справи узгоджується, що 15-річна ОСОБА_1 реалізувала своє право на звернення до суду з позовом через представника ОСОБА_3, видавши на її ім'я довіреність. Тобто, за згодою батьків уклала односторонній правочин (довіреність) з метою захисту своїх прав та інтересів у суді.

Указана довіреність є чинною і її дійсність ніким не оспорюється.

У зв'язку з наведеним, висновки апеляційного суду щодо повернення заяви про забезпечення позову з підстав її подання особою, яка не має відповідної процесуальної дієздатності є необґрунтованими.

Апеляційний суд у порушенням норм процесуального права позбавив ОСОБА_1 права на апеляційне оскарження судового рішення, як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

З огляду на викладене оскаржувана ухвала апеляційного суду відповідно до вимог частини четвертої статті 406 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 406, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах, як законний представник неповнолітньої ОСОБА_1, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2017 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване судове рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило