Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 183/3811/16-ц

провадження № 61-28961св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В.О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «АКТАБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «АКТАБАНК»

(далі - ПАТ «АКТАБАНК», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у розмірі 66 898, 45 грн за кредитним договором від 17 грудня 2013 року № /Т/973815.

Вимоги позову обґрунтовувались тим, що 17 грудня 2013 року ОСОБА_3 уклала з ПАТ «АКТАБАНК» кредитний договір № /Т/973815, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику грошові кошти у розмірі 50 000, 00 грн строком до 16 грудня 2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,01 % річних, комісії за супроводження кредиту у розмірі 1 200, 00 грн, що розраховується як 2, 40 % від суми кредиту, а позичальник зобов'язався здійснювати повернення кредиту, процентів та комісії щомісячними платежами відповідно до платіжного календаря. Банк взяті на себе зобов'язання виконав у повному обсязі, однак відповідач свій обов'язок не виконує, у зв'язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача за кредитом.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що суд критично оцінив твердження позивача про існування кредитного договору від 17 грудня 2013 року № /Т/973815, який підтверджується лише копіями тих доказів, які долучені до матеріалів справи. Суд дійшов висновку про те, що кредитний договір від 17 грудня 2013 року № /Т/973815 не є укладеним, відповідач не визнав позовні вимоги та заперечив факт укладення кредитного договору від 17 грудня 2013 року № /Т/973815 з позивачем, а ПАТ «АКТАБАНК» не надало на виконання ухвали суду від 14 листопада 2016 року оригінал кредитного договору, на якому міститься підпис відповідача, а також оригінал кредитної справи до договору, тобто в судовому засіданні встановлена відсутність кредитного договору.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Судом стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «АКТАБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 46 575, 95грн; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_3 не заявлялось клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у позові з посиланням на заперечення ОСОБА_3 факту укладення кредитного договору та ненадання банком оригіналу кредитного договору для призначення почеркознавчої експертизи є безпідставними. На підтвердження позову банком надано відповідні письмові докази як до позовної заяви, так і додатково - до апеляційної скарги. ОСОБА_3 ознайомлена з ними, проте не спростовувала, а заперечувала проти них лише з мотивів їх надання безпосередньо до апеляційної інстанції. Апеляційним судом вони прийняті з метою всебічного та повного розгляду справи та свідчать про існування кредитних відносин ОСОБА_3 з банком на підставі договору

від 17 грудня 2013 року. Належних доказів, які б спростовували зазначений факт ОСОБА_3 не надано.

ОСОБА_3, не погодившись із рішенням апеляційного суду, у вересні 2017 року звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_3 посилається на те, що вважаючи клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи таким, що мало бути подано до суду одночасно з клопотанням про витребування оригіналу кредитного договору та кредитної справи до договору під час апеляційного розгляду справи суд в порушення статей 10, 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року). Апеляційним судом не враховано, що відповідно до пункту 1.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Поклавши в основу рішення ксерокопії документів, апеляційний суд не звернув увагу, що долучені позивачем до апеляційної скарги копії документів, зокрема підпис у заяві на переказ готівки від 14 жовтня 2014 року № 181556 у графі «Підпис платника», має очевидні ознаки накладення одного почерку на інший, підтирки залишків підпису та виготовлений шляхом монтажу із застосуванням копіювально-розмножувальної і комп'ютерної техніки. А це свідчить, що подібним способом зроблені підписи на усіх ксерокопіях документів, нібито підписаних від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 22 травня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції у своїх висновках керувався тим, що 17 грудня 2013 року ОСОБА_3 та ПАТ «АКТАБАНК» уклали кредитний договір № /Т/973815, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 50 000, 00 грн з процентною ставкою 0,01 % річних, комісією за супроводження кредиту у розмірі 1 200, 00 грн, погашенням його щомісячними платежами із датою остаточного повернення кредиту 16 грудня 2018 року. Кожна сторінка договору та додатка до нього підписана як представником банку, так і ОСОБА_3 Укладенню кредитного договору та отриманню суми кредиту передували: запит ОСОБА_3 на отримання кредиту та анкета-опитування ОСОБА_3 від 11 грудня 2013 року з її підписами, повідомлення ОСОБА_3 про умови кредитування від 17 грудня 2013 року, згода ОСОБА_3 як суб'єкта кредитної історії на обробку і передачу її персональних даних до «Бази клієнтів та контрагентів», копія свідоцтва про її одруження з ОСОБА_4, заява останнього про надання згоди дружині на отримання кредиту у сумі 50 000, 00 грн, копії завірених 11 грудня 2013 року ОСОБА_3 копій документів щодо її підприємницької діяльності. Згідно із копією заяви на видачу готівки від 17 грудня 2013 року у сумі 50 000, 00 грн отримувачем зазначена ОСОБА_3

Укладений кредитний договір ОСОБА_3 не оспорювався і у передбаченому законом порядку недійсним не визнаний.

За відомостями банку зобов'язання за згаданим кредитним договором ОСОБА_3 виконувались неналежним чином, у зв'язку з чим станом на 10 червня 2016 року виникла заборгованість, яка становить 66 898, 45 грн та складається з 25 836, 41 грн - строкової заборгованості за кредитом, 15 831, 96 грн - простроченої заборгованості за кредитом, 0, 38 грн - строкової заборгованості за відсотками, 20 322, 50 грн - простроченої комісії за обслуговування кредиту та 4 900, 00 грн штрафу.

В оцінці правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права до спірних правовідносин Верховний Суд керується їх системним аналізом.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги посиланням на статті 526, 629, 1054 ЦК України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Щодо оцінки обґрунтованості заявлених вимог по суті

Апеляційний суд, обґрунтовуючи ухвалене рішення у частині висновків про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 кредитної заборгованості, навів посилання на те, що нею не спростовано надані банком письмові докази факту укладення кредитного договору та отримання грошових коштів.

Суд не з'ясував за допомогою належних та допустимих доказів, чи дійсно саме ОСОБА_3 або за її згодою чи за її дорученням уповноважена на це особа користувалася грошовими коштами та здійснювала оплату кредиту, виходячи з обставини заперечення нею самого факту укладення кредитного договору.

Оцінюючи дотримання норм процесуального права, необхідно констатувати, що будь-яких інших доказів на підтвердження того, що саме відповідач здійснювала банківські операції із застосуванням зазначеної кредитної картки, банк суду не надав, у матеріалах справи такі докази відсутні.

Доводи касаційної скарги зводяться до порушення апеляційним судом норм процесуального права у формі неправильної оцінки доказів на предмет їх належності та допустимості.

Відповідно до застереження, викладеного у частині першій статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Втім, це правило не позбавляє Верховний Суд повноважень, здійснюючи перевірку дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права, вирішувати, чи є докази, досліджені судами попередніх інстанцій, допустимими та належними, а також чи є вони носіями доказової інформації, що має істотне значення для правильного вирішення спору між сторонами.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, згідно з якими кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з приписами статті 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи правомірність постановлених у справі рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керувався тим, що, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди були зобов'язані власні процесуальні дії належним чином мотивувати, враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов'язковим за таких обставин та за таких умов.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Доведення обставин, чи укладала зазначений кредитний договір ОСОБА_3, чи підписувала вона особисто договір від 17 грудня 2013 року № /Т/973815, чи дійсно безпосередньо вона або за її згодою чи дорученням уповноважена на це особа користувалася грошовими коштами та здійснювала оплату кредиту мають істотне значення для висновку про обґрунтованість застосування міри відповідальності за порушення договірних зобов'язань.

Судом апеляційної інстанції не враховано вимог зазначених положень процесуального закону, не надано належної оцінки доводам відповідача про те, що кредитний договір вона не підписувала.

Верховний Суд врахував, що з точки зору дотримання позивачем критерію добросовісності використання процесуальних прав, на підтвердження факту укладення договору банк надав суду апеляційної інстанції виписки із особового рахунку, копії заяви на видачу готівки, заяв на переказ готівки, заяви на отримання кредиту, повідомлення про умови кредитування фізичних осіб, згоди фізичної особи - суб'єкта кредитної історії, свідоцтва платника єдиного податку, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про право власності на житло та інше.

Проте, усі наведені документи дають привід виключно для припущення про підставність вимог позивача, вони не мають беззаперечної доказової сили та не доводять цих вимог.

Застосовуючи до спірних правовідносин правила статті 1055 ЦК України, апеляційний суд зобов'язаний був керуватися тим, що єдиною можливою формою кредитного договору є письмова форма, доказом дотримання якої може бути виключно оригінал такого договору.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред'явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов'язків.

Верховний Суд під час перегляду оскаржуваного рішення керувався тим, що суд першої інстанції, дійшовши переконання про недопустимість поданих позивачем в обґрунтування позову як доказів копій документів, діяв у межах правила про обов'язковість подання в судовому засіданні письмових доказів в оригіналі (частина друга статті 64 ЦПК України 2004 року), а тому зробив правильний та обґрунтований висновок про відмову у позові.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина друга статті 11 ЦПК України 2004 року).

Виходячи із загальних засад цивільного судочинства, принципів змагальності та диспозитивності, банк на підтвердження вимог позову оригінал кредитного договору від 17 грудня 2013 року № /Т/973815 на виконання вимог ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року не надав, всупереч вимогам положень статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не довів дотримання сторонами правочину правил статті 1055 ЦК України.

Ненадання банком оригіналу кредитного договору від 17 грудня 2013 року № /Т/973815 одночасно позбавило відповідача можливості довести обґрунтованість заперечень щодо непідписання нею такого договору, оскільки, заявляючи клопотання про витребування доказів, відповідач, як вона зазначала, мала намір заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, для проведення якої необхідно надати оригінали документів.

Верховний Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв'язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

На переконання Верховного Суду, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо недоведеності банком пред'явлених до ОСОБА_3 позовних вимог.

Верховний Суд встановив, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове рішення у справі про часткове задоволення позову, скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, повною мірою відповідає принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного процесу.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 413 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції, зокрема складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи, що касаційну скаргу задоволено, витрати за її подання у вигляді судового збору компенсуються заявнику за рахунок ПАТ «АКТАБАНК» у розмірі 1 653, 60 грн.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2017 року скасувати.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» на користь ОСОБА_31 653, 60 грн судового збору у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик