РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 р. Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Гаєвської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа: Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 в грудні 2016 р. звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просила винести рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що вона являється матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідач є батьком неповнолітнього сина.

З 05 червня 2014 р. за рішенням Деснянського районного суду м. Києва відповідач повинен сплачувати їй аліменти на утримання їхнього спільного сина, ОСОБА_3, у розмірі 1000,00 грн. щомісячно. Разом з тим, як вказує позивач, відповідач аліментів на утримання дитини не сплачує, жодного разу навіть не поцікавився, за які кошти виховується дитина.

05 червня 2014 р. шлюб між нею та відповідачем було розірвано, відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва.

Позивач вказує, що всі питання щодо виховання дитини вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. Для розвитку дитини вона прикладає всі свої зусилля та можливості. Так, син перебуває на обліку в Комунальному комерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Деснянського району м. Києва.

Станом на день звернення до суду син, ОСОБА_3, прописаний та проживає за адресою: АДРЕСА_2, даний факт підтверджується актом від 24.11.2016 р. Син не має місця реєстрації, оскільки батько відмовляється надати згоду щодо реєстрації їхнього сина за місцем його проживання, тобто в квартирі позивача, і не хоче реєструвати його у себе. Таким чином, як вважає позивач, відповідач порушує права їхньої спільної дитини на безкоштовну освіту та безкоштовне медичне обслуговування за місцем реєстрації. Дитина навчається в Спеціалізованій школі І ступеня №322 з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району м. Києва.

Позивач посилається на те, що відповідач ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток сина як складову виховання, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти.

Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення від виховання дитини батьком, свідоме нехтування ним своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків.

Тому, посилаючись на вимоги ст. 164 СК України, позивач вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Крім того, вважали, що висновок Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про недоцільність позбавлення батьківських прав є необґрунтованим та таким, що не відповідає інтересам дитини. Вказали, що відповідача потрібно позбавити батьківських прав, оскільки останній неналежним чином піклується про дитину.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав повністю. Послався на те, що вимоги про позбавлення його батьківських прав є необґрунтованими. Вважає, що він не ухиляється від виконання батьківських обов'язків, виховує сина та займається його духовним та фізичним розвитком, забезпечує та дбає про стан здоров'я дитини, матеріально утримує. З урахуванням викладеного просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав заяву про розгляд справи у відсутність представника 3-ї особи, а також надав висновок про недоцільнсть позбавлення відповідача батьківських прав.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення відповідача, врахувавши їх доводи, допитавши свідків та вивчивши надані письмові докази у сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що сторони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2010 р.

Від шлюбу мають спільну дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 06.07.2010 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2014 р., шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 14.02.2010 р. Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 248, - було розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м. Кіровоград на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1000 грн. щомісяця, починаючи з 13.02.2014 р. до досягнення дитиною повноліття.

Як вбачається з характеристики Навчально-виховного комплексу «Діамант» № 172 від 09.10.2015 р., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, виховується в старшій групі № 10 «Дзвоник» НВК «Діамант». Садочок відвідує з вересня 2014 р. Дитина не має хронічних захворювань і дошкільний заклад відвідує регулярно. За час перебування в дитячому закладі дитина зарекомендувала себе з позитивної сторони. Участь у вихованні здебільшого приймає мама, ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_5. Мама постійно приводить та забирає його з дитячого садочка, цікавиться його успіхами та досягненнями, відвідує свята, дитячі ранки, батьківські збори. За весь час перебування ОСОБА_3 в закладі, батько відвідував групу декілька разів. Жодного разу не був присутній на батьківських зборах. Навчанням та вихованням сина не цікавиться.

З даних характеристики Житлово-будівельного кооперативу «Зв'язківець-3» № 31 від 14.09.2015 р. та довідки форми № 3 встановлено, що позивач, ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_2.

Згідно акту мешканців будинку АДРЕСА_2, затвердженого головою правління ЖБК «Зв'язківець-3» 24.11.2016 р., малолітній ОСОБА_3, 2010 р. н., проживає за цією адресою без реєстрації з травня 2013 р.

Малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з січня 2014 р. перебуває на обліку в Комунальному комерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Деснянського району м. Києва. Відвідує клініку разом з мамою або бабусею. Даний факт підтверджується довідкою від 24.11.2016 р.

Як вбачається з характеристики, виданої 28.11.2016 р. директором Спеціалізованої школи І ступеня № 322 з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району м. Києва, малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається в школі №322 в першому класі. Має хороший фізичний і розумовий розвиток, середній рівень навчальних досягнень з усіх предметів. Хлопчика до школи приводить та забирає мати, яка постійно підтримує зв'язок зі школою, учителем, батьківським комітетом, систематично відвідує батьківські збори. Вона цікавиться не лише навчанням сина, а і його морально-психологічним станом. Між матір'ю та сином спостерігаються близькі довірливі стосунки.

Підставою для позбавлення батьківських прав позивачем зазначено, що відповідач не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться ним, не виявляє бажання піклуватись про дитину, та не сплачує аліменти на утримання малолітньої дитини.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом.

Згідно ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов'язки, оскільки не виховує малолітнього сина, не піклується про його здоров'я, фізичний та духовний розвиток, не дбає про належні умови проживання, а тому повинен бути позбавлений батьківських прав стосовно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Проте, суд не погоджується з доводами позивача в обґрунтування позову щодо ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Встановлено, що відповідно до розпорядження № 323 від 12.06.2017 р. Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, визначено порядок спілкування батька, ОСОБА_2, з малолітнім, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до встановленого графіку, а саме: перші та треті вихідні місяця з 19-00 год. п'ятниці до 19-00 год. неділі; десять днів у липні місяці для спільного відпочинку.

З довідки КМП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Деснянського району м. Києва від 08.11.2017 р. встановлено, що батько дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, приходив до клініки та цікавився станом здоров'я дитини.

З акту обстеження умов проживання від 28.04.2017 р., проведеного працівниками служби у справах дітей Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації за адресою місця реєстрації відповідача ОСОБА_2: АДРЕСА_1, вбачається, що умови проживання створені, в квартирі чисто, охайно, житло мебльоване, є достатньо побутової техніки. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: є окрема кімната (9 кв.м.), спальне місце, іграшки, меблі. За цією адресою зареєстровані та проживають: батько дитини - ОСОБА_2, та бабуся дитини - ОСОБА_6. Батько та бабуся дитини скаржаться на перешкоди у побаченнях з малолітнім ОСОБА_3 з боку матері дитини.

Також з матеріалів справи вбачається, що 04.11.2016 р. позивач, ОСОБА_1 надавала згоду на тимчасовий виїзд її малолітньому сину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Арабської Республіки Єгипет у період з 04.11.2016 р. по 04.12.2016 р. у супроводі його батька - ОСОБА_2, що підтверджується заявою, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Приходько Л.М., зареєстрованою в реєстрі за № 1624.

17.07.2017 р. відповідач, ОСОБА_2 надавав згоду на тимчасову поїздку за кордон, з метою відпочинку до Турецької Республіки в період з 25.07.2017 р. по 25.08.2017 р. (включно) його малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі його матері ОСОБА_1, що підтверджується заявою, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочковою І.Л., зареєстрованою в реєстрі за № 953.

Як вбачається з розписки від 18.07.2017 р., позивач ОСОБА_1 взяла документи свого сина, ОСОБА_3, а саме довіреність для виїзду на відпочинок за кордон та закордонний паспорт від ОСОБА_2

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується факт того, що між сторонами наявні конфліктні стосунки пов'язані з порядком утримання та виховання дитини, малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Так, у грудні 2014 р. позивач, ОСОБА_1, зверталась до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявою щодо того, що батько дитини намагався самовільно забрати сина ОСОБА_3 з дитячого садочку «Діамант».

У серпні 2015 р. також позивачем були подані заяви до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві про те, що зі ОСОБА_2 виник конфлікт, у зв'язку з тим, що батько дитини приїхав провідати сина, який на той час хворів та хотів забрати дитину до себе до дому, але ОСОБА_1 не дозволила цього зробити.

Відповідачем також у липні 2016 р. було подано заяву до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві про те, що мати дитини, ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідачем надано до суду фото, з яких вбачається, що відповідач приймає участь у вихованні сина, малолітнього ОСОБА_3, проводить з ним час та спільно відпочиває.

Згідно довідки Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» № 379357 від 23.05.2017 р., відповідач ОСОБА_2 під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.

Відповідно до довідки Київського міського психоневрологічного диспансеру №5 від 18.05.2017 р. № 148, ОСОБА_2 на обліку у лікаря-психіатра не перебуває.

Як вбачається з сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду серії 12ЯЯУ №320912 від 27.07.2018 р., у ОСОБА_2 ознак наркологічних захворювань не виявлено.

З характеристики від сусідів за адресою: АДРЕСА_1, вбачається, що ОСОБА_2 проживає за даною адресою , починаючи з 1994 р. За час проживання не створював труднощів і не був помічений в конфліктах з сусідами. Сусіди відгукуються про нього позитивно, характеризуючи його як важливого, товариського і добру людину, яка підтримує хороші відносини з сусідами та бере участь у громадських справах.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню ВП № 53945024, проведеного головним державним виконавцем Солом'янського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, у ОСОБА_2 заборгованість по сплаті аліментів станом на 27.07.2018 р. відсутня.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

30.06.2017 р. Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією надано висновок № 102/03/31-5726 про недоцільність позбавлення батьківських прав, у якому Комісія з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, дійшла висновку, що батько дитини, ОСОБА_2, виконує свої обов'язки у повному обсязі, приймає активну участь у вихованні та навчанні сина, турбується про дитину, піклується про його життя та стан здоров'я. Крім того, у даному висновку зазначено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначив, що він любить тата, бажає з ним спілкуватись та хоче проводити з ним час. Тому, враховуючи інтереси дитини, керуючись ст.ст. 19, 164 Сімейного кодексу України, Деснянська районна і місті Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає недоцільно позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 01.06.2017 р. № 10).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 підтвердили суду ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 піклується про свого сина ОСОБА_3, всі свої можливості використовує у напрямку виховання сина.

З огляду на викладене вище та враховуючи вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів в обґрунтування позову щодо неналежного виконання відповідачем ОСОБА_2 батьківських обов'язків стосовно малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім того, суд вважає, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків.

Виходячи з характеру такого засобу, суд вважає, що його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Так, в судовому засіданні позивачем та його представником не було доведено, що спілкування ОСОБА_2 з сином в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів дитини.

Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п. 16 вказаної вище Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки.

Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини.

Відповідно до вищенаведених роз`яснень та норм закону тільки винна поведінка батьків, може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав.

Разом з цим, суду не надано доказів саме винної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідача відносно малолітнього сина, не надано доказів і вжиття відносно відповідача заходів реагування з приводу неналежного виконання батьківських обов'язків.

Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена перш за все на батьків.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

С2уд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Керуючись Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією ООН про права дитини, Пленумом Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав", ст.ст. 19, 141, 150, 152, 154-155, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263- 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа: Служба у справах дітей Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І.Кушнір