АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/796/6244/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/7886/17

30 серпня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Вербової І.М.

- Волошиної В.М.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суд м. Києва від 08 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Клочко І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської психоневрологічної лікарні №2, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

16 червня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Київської міської психоневрологічної лікарні №2, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування моральної шкоди, в якому просила суд стягнути за рахунок Державного бюджету України (Державне казначейство України) на її користь завдану Київською міською психоневрологічною лікарнею №2 моральну (немайнову) шкоду у розмірі 1000 000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що після вбивства її доньки у 2006 році психіатри Деснянського району м. Києва надали довідку на запит опікунської ради Дніпровського району м. Києва про те, що вона перебуває на обліку у лікаря психіатра. Згодом, лікарі психіатри Київської міської психоневрологічної лікарні №2 видали їй довідку про те, що вона може бути опікуном і на обліку у них не перебуває. Після цього вона дізналася про те, що довідка, яку надали психіатри Київської міської психоневрологічної лікарні №2 опікунській раді була зачитана на телекамери телеканалу НТН і ТРК в присутності її онуків - сиріт і в присутності великої кількості людей. Вказує на те, що вона зіштовхнулась з повним непорозумінням і зверхнім ставленням працівників Київської міської психоневрологічної лікарні №2, що принизило її честь і гідність та порушило конституційні права. Зазначає, що в той момент їй було дуже соромно, вона почувалась приниженою і пригніченою, а тому вважає, що неправомірними діями працівниками Київської міської психоневрологічної лікарні №2 їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 1000 000, 00 грн.

Рішенням Деснянського районного суд м. Києва від 08 травня 2018 року відмовлено повністю в задоволенні позову ОСОБА_2 до Київської міської психоневрологічної лікарні № 2, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 25 червня 2018 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Деснянського районного суд м. Києва від 08 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи. Зазначає, що при ухваленні рішення суд не повністю з&quщо;ясував обставини, що мають значення для справи та не дав їм відповідну правову оцінку, зокрема, в позові та в судових засіданнях позивач та його представник неодноразово наголошували, що працівники Київської міської психоневрологічної лікарні №2 надавали ряд довідок, в одних зазначали, що позивач перебуває на обліку у лікаря-психіатра, а в інших довідках зазначали, що позивач не перебуває на обліку. Більше того, у висновку про стан здоров&q?. ;я громадянина, що бажає бути опікуном, зазначено, що ОСОБА_2 може бути опікуном, на обліку у психіатра не перебуває. Зазначає, що в судовому засіданні представник Київської міської психоневрологічної лікарні №2 заявив, що висновок був виданий помилково та звинуватив позивача у викраденні своєї амбулаторної картки з Київської міської психоневрологічної лікарні №2, не довівши при цьому свої твердження доказами. Судом не було враховано, що висновок про те, що ОСОБА_2 може бути опікуном неповнолітніх дітей підписаний всіма членами комісії і помилково не може бути виданий. Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості, повноти дослідження доказів та їх оцінки. Вважає, що позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності дій службових осіб Київської міської психоневрологічної лікарні №2, а тому є передбачені ст.ст. 1167, 1174 ЦК України підстави для відшкодування ОСОБА_2 завданої їй такими неправомірними діями моральної шкоди у розмірі 1000 000,00 гривень та задоволення позову.

У поданому 02 серпня 2018 року відзиві на апеляційну скаргу головний лікар Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає їх безпідставними, так як не підтверджені належними та допустимими доказами. Зазначає, що рішення суду постановлено на підставі повно та об&q?уд;єктивно досліджених у справі доказів, належної правової оцінки цих доказів, є обгрунтованим та законним. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?я ;Голос України&q?пу; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України № 2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_3 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник Київської міської психоневрологічної лікарні №2, представник Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві в судове засідання повторно не з'явились, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до відповіді Київської міської психоневрологічної лікарні №2 від 25 листопада 2016 року №2044 на адвокатські запити від 19 листопада 2016 року, ОСОБА_2, 1937року народження, перебуває під наглядом лікаря-психіатра з 1978 року з приводу хронічного психічного розладу.

З копій виписок з історії хвороби №№4025, 9853, 776, 1593, 98 вбачається, що позивач ОСОБА_2 проходила лікування в Київській міській психоневрологічній лікарні №2 в 1978, 1985, 1986, 1988, 1989 роках. ОСОБА_2 встановлено діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервно-прогредієнтний перебіг, апатико-дисоціативний дефект».

26 лютого 2007 року позивачу ОСОБА_2 було надано висновок про стан здоров'я громадянина, що бажає бути призначеним опікуном дитини, відповідно до якого, зокрема, на підставі результатів огляду, проведеного лікарем-психіатром Київської міської психоневрологічної лікарні №2, встановлено, що ОСОБА_2 може бути опікуном.

Згідно відповіді Київської міської психоневрологічної лікарні №2 від 21 грудня 2010 року №1923 року, наданої на запит Дніпровського районного суду м. Києва, ОСОБА_2 перебуває під наглядом лікаря-психіатра з жовтня 1978 року. Раніше ОСОБА_2 перебувала під диспансерним наглядом за прізвищем Клименко (прізвище змінено в 1989 році на підставі свідоцтва про зміну ПІБ І-К №266330 відділу РАЦС Дарницького РВК). Вперше позивач звернулась на прийом до лікаря-психіатра 17 жовтня 1978 року. Проходила стаціонарне лікування:

1. З 29 травня 1978 року по 03 червня 1978 року в ПНЛ №1 (історія хвороби №4025), діагноз: «Реакція протесту психопатичної особистості збуджуючого кругу»;

2. З 14 серпня 1985 року по 02 липня 1985 року в ПНЛ №1 (історія хвороби №9853), діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма»;

3. З 23 травня 1986 року по 01 серпня 1986 року в ПНЛ №2 (історія хвороби №776), діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма»;

4. З 15 вересня 1987 року по 12 жовтня 1987 року лікувалась на денному стаціонарі №1 ПНЛ №2, діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма»;

5. З 28 червня 1988 року по 30 серпня 1988 року в ПНЛ №2 (історія хвороби №15930, діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма»;

6. З 10 січня 1989 року по 03 лютого 1989 року в ПНЛ №2 (історія хвороби №98), діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма»;

23 травня 1990 року ОСОБА_2 була оглянута консиліумом лікарів і підтверджений діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма».

17 серпня 2009 року під час візиту ОСОБА_2 до Київської міської психоневрологічної лікарні №2 з кабінету завідуючої зникла амбулаторна карта хворої. Дані були відновлені за матеріалами архівних документів.

З відповіді Київської міської психоневрологічної лікарні №2 від 21 вересня 2016 року №1661, наданої на запит №18683/125/48/03-2016 від 13 вересня 2016 року, вбачається, що за фактом зникнення амбулаторної карти ОСОБА_2 адміністрація лікарні до правоохоронних органів не зверталась.

Відповідно до копії витягу з кримінального провадження №0011851, 20 жовтня 2016 року слідчим Дарницького УП ГУНП у м. Києві Танасійчуком О.В. були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_2 про те, що службові особи Київської міської психоневрологічної лікарні №2, що за адресою: вул. Миропільська, 8, м. Київ, через неналежне виконання своїх службових обов'язків, через несумлінне ставлення до них втратили її амбулаторну карту.

Згідно з відповіді ТМО «Психіатрія» №1-01/2059 від 20.10.2015 року, на запит ОСОБА_2 за вх. №2129 від 19.10.2015 року, адміністрація ТМО «Психіатрія» повідомила позивача, що згідно Наказу Головного архівного управління при КМ України №41 від 20 липня 1998 року термін зберігання медичних карт стаціонарного хворого (історій хвороб) складає 25 років. Медична документація за період часу до 1985 року (включно) знищена згідно «Акту про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду» №1 від 18.02.2013 року. За період з 1986 року по 20 жовтня 2015 року інформація про медичну документацію, створену в закладі щодо позивача, відсутня.

З відповіді Київської міської психоневрологічної лікарні №1 №201/214 від 29.02.2008 року на запит №326 від 20.02.2008 року вбачається, що згідно перевірки меддокументації та архівних даних за 1984-1989 рр. ОСОБА_2 в даній лікарні не значиться.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Київської міської психоневрологічної лікарні №2, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування моральної шкоди, суд 1-ї інстанції посилався на те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про спричинення їй моральної шкоди внаслідок дій ( бездіяльності) службових осіб Київської міської психоневрологічної лікарні №2 не підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені судом на підставі повного та об'єктивного встановлення дійсних обставин справи, дослідження наданих сторонами доказів та з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;6) як розподілити між сторонами судові витрати;7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

На виконання вимог ст. ст. 263, 264 ЦПК України, суд першої інстанції в повній мірі з'ясував дійсні обставини справи, дослідив надані докази, дав їм належну правову оцінку та прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні заяви, з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частина 2 ст. 1167 ЦК України визначає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з вимогами ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В матеріалах справи відсутні докази того, що довідка Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 про те, що позивач ОСОБА_2 перебуває на обліку у лікаря-психіатра, була зачитана на телекамери телеканалів НТН і ТРК в присутності її онуків і великої кількості людей та докази зверхнього ставлення працівників Київської міської психоневрологічної лікарні №2 до ОСОБА_2, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність позовних вимог щодо заподіяння ОСОБА_2 моральних страждань внаслідок таких дій ( бездіяльності) працівників відповідача .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки наявним в матеріалах доказам є безпідставними, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення належним чином дослідив наявні у справі докази, дав їм вірну правову оцінку та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної правової оцінки тому, що в позові та в судових засіданнях позивач та його представник неодноразово наголошували, що працівники Київської міської психоневрологічної лікарні №2 надавали ряд довідок, в одних зазначали, що позивач перебуває на обліку у лікаря-психіатра, а в інших довідках зазначали, що позивач не перебуває на обліку, так як суд для перевірки вказаних доводів позивача та її представника досліджував надані сторонами докази. З наданих суду та досліджених в судовому засіданні довідки Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 на запит адвоката позивача, виписок з історії хвороби, наданих представником відповідача, довідок Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 наданих на запит заступника начальника слідчого відділу Дарницького УП ГУ НП у м.Києві та на запит судді Дніпровського районного суду м.Києва вбачається, що ОСОБА_7 перебуває на обліку у лікаря-психіатра з 1978 року з діагнозом &q?у ; шизофренія, параноідна форма&quГ.;, а тому доводи апеляційної скарги про те, що в цих довідках міститься різна інформація не грунтуються на фактичних обставинах справи. З наданої позивачем копії висновку про стан здоров&q?рм;я громадянина, що бажає бути призначеним опікуном дитини вбачається, що він був виданий 26 лютого 2007 року Центральною районною лікарською консультативною комісією, а не Київською міською психоневрологічною лікарнею № 2. В ньому є запис лікаря-психіатра про те, що ОСОБА_2 може виконувати функції опікуна та записи інших лікарів, на підставі яких комісія зробили висновок про те, що ОСОБА_2 може бути опікуном. Вказаний висновок дійсний один рік з дня видачі, тобто, до 26 лютого 2008 року. Викладена в досліджених довідках інформація достовірно підтверджується наявною у відповідача медичною документацією, а зазначений у висновку від 26 лютого 2007 року запис лікаря-психіатра визнаний відповідачем помилковим, на оригіналі вказаного висновку лікарем-психіатром ОСОБА_8 зроблено запис &quві; видано помилково&q?, ;.

Не грунтуються на досліджених судом доказах і доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що відповідач звинуватив позивача у викраденні своєї амбулаторної картки з Київської міської психоневрологічної лікарні №2, не довівши при цьому свої твердження доказами, так як з наданих суду довідок Київської міської психоневрологічної лікарні №2 вбачається, що 17 серпня 2009 року, під час візиту хворої ( ОСОБА_2.) до завідуючої диспансерним відділенням № 1, зникла її амбулаторна карта, про що в той же день було повідомлено керівництво лікарні та вжито заходів щодо поновлення медичної документації. До правоохоронних органів адміністрація лікарні з цього приводу не зверталась. В даних довідках зазначений час та обставини зникнення амбулаторної картки позивача і відсутні звинувачення щодо її викрадення ОСОБА_2

Обгрунтованою є відмова суду у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої службовими особами відповідача Київської міської психоневрологічної лікарні №2 з підстав , передбачених ст. 1174 ЦК України, з огляду на таке.

Згідно вимог ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою,Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідач Київська міська психоневрологічна лікарня №2 є комунальним закладом охорони здоров&qun";я, підпорядкована Департаменту охорони здоров&q?ог;я виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) і не є органом державної влади, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для застосування до правовідносин, що виникли між сторонами положень ст. 1174 ЦК України.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 відсутні.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суд м. Києва від 08 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2018 року.

Головуючий: Судді: