АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/903/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1282/18Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Кривчун Т.О., Кузнєцової О.Ю.

при секретарі: Філоненко О.В.

за участю: позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника позивачів - адвоката ОСОБА_4

представника відповідача - адвоката ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6

на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа - державний нотаріус Полтавської районної державної нотаріальної контори - Махринська Оксана Володимирівна, про визнання заповіту недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, зазначивши третьою особою - Полтавську районну державну нотаріальну контору, про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначали, що 04 червня 2009 року їх мати -ОСОБА_8 склала заповіт, який був посвідчений в державній нотаріальній конторі Полтавського району,згідно якого все своє майно заповіла ОСОБА_6 та ОСОБА_2.

Також вказували, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9, яка проживала в с. Петрівка Полтавського району, - померла. Після її смерті стало відомо про існування іншого заповіту від 23 жовтня 2012 року, за яким мативсе майно заповіла їх старшій сестрі - ОСОБА_6. Цей заповіт також був посвідчений в Полтавській районній державній нотаріаль-ній конторі.

Посилаючись на те, що мати внаслідок хвороби не могла самостійно прибути до нотаріальної контори, оскільки була частково спаралізована, окрім того, вважають, що підпис від її імені на заповіті виконаний іншою особою, - позивачі просили визнати недійсним заповіт від 23 жовтня 2012 року, складений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року замінено неналежну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову по справі - Полтавську районну державну нотаріальну контору, належною - державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринською Оленою Володимирівною.

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2017 року позовні вимоги - задоволено.

Визнано недійсним заповіт від 23жовтня 2012 року року, складений від імені ОСОБА_9 та посвідчений державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринською О.В. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 27 березня 2018 року

заяву ОСОБА_6 про скасування заочного рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2017 року - залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2017 року та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовувала тим, що справа була розглянута за її відсутності, внаслідок чого належні їй процесуальні права були порушені.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 червня 2009 року державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринською О.В. посвідчено заповіт, згідно з яким ОСОБА_8 заповіла належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та приватизовану земельну ділянку площею 0,2199 га, передану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться у с. Петрівка Полтавського району та області по вул. Кондратюка, 4 дочці - ОСОБА_6, а приватизовану земельну ділянку площею 0,0887 га, передану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в с. Петрівка Бричківської сільської ради Полтавського району та області дочці - ОСОБА_2 /т.1 а.с.9/.

Згідно із заповітом від 23 жовтня 2012 року, посвідченим державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринською О.В., ОСОБА_8 все належне їй майно, де б воно не було та з чого воно б не складалось, і взагалі все те, що належатиме на день смерті та на що за законом матиме право, заповіла ОСОБА_6 /т.1 а.с.10/.

Померла ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 року /т.1 а. с. 8/.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що заповіт, складений 23 жовтня 2012 року є нікчемним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

При цьому суд послався на висновки судової почеркознавчої експертизи від 05 жовт-ня 2017 року №47, у якому експерт дійшов висновку, що рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_8 у заповітах від 04 червня 2009 року та від 23 жовтня 2012 року виконаний різними особами.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком районного суду та вважає його необгрунтованим з наступних підстав.

Спірні правовідносини врегульовуються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що в межах судового розгляду була проведена судова почеркознавча експертиза /а. с. 78-90 т. 2/, на вирішення якої було поставлено питання: чи однією і тією ж особою виконаний рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_8 у заповітах від 04 червня 2009 року та від 23 жовтня 2012 року.

Згідно висновку експерта №47 від 05 жовтня 2017 року встановлено, що «рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_8 у заповітах від 04 червня 2009 року та від 23 жовтня 2012 року виконаний різними особами».

При цьому експертиза не містить чіткого висновку про те, що підпис у заповіті ОСОБА_8, складеному 23 жовтня 2012 року, виконаний не заповідачем, тобто - ОСОБА_8.

Надаючи оцінку вказаному висновку експерта, апеляційний суд вважає, що поставлене питання та результати дослідження лише ставлять під сумнів чинність одного з двох заповітів, проте ніяким чином не свідчать про той факт, що саме заповіт, складений 23 жовтня 2012 року є недійсним (нікчемним).

В цій частині доводи апелянта є обгрнутованими та такими, що спростовують висновки місцевого суду.

Окрім цього, враховуючи, що по справі не було проведено посмертної судово-психіатричної експертизи, не ґрунтується на належних доказах висновок суду і про те, що заповіт, складений 23 жовтня 2012 року, є нікчемним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Більше того, такий висновок суду єбезпідставним зважаючи на те, що позовна заява не містить таких вимог позивачів, в той час, як згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинної на час звернення до суду з позовом), так і згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, в редакції 2017 року, чинної на час ухвалення судового рішення,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Що стосується доводів апелянта в частині розгляду справи за її відсутності та пору-шення, внаслідок цього належних їй процесуальних прав, апеляційний суд вважає за необ-хідне звернути увагу на те, що відповідно до цивільно-процесуального законодавства (як в редакції, чинній на момент судового провадження, так і на час ухвалення рішення) учасники справи мають добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6достовірно було відомо про наявність судової справи, вона неодноразово була присутньою в судовому засіданні та зверталася до суду з заявами.

ЄСПЛ у рішенні від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» постановив, що національними судами було порушено п. 1 ст. 6 Конвенції, де визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Також ЄСПЛ у своєму рішенні, вказуючи на порушення Україною п. 1ст. 6 Конвенції, виходив з того, що національне законодавство України містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін процесу про ключові процесуальні дії і дотримання таким чином принципу рівності сторін та зберігання відповідної інформації, оскільки загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагаль-ності процесу.

Так, у п. 36 рішення у цій справі ЄСПЛ звернув увагу, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять одну зі сторін у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення у справах «ОСОБА_11 проти Нідерландів» та «Авотіньш проти Латвії»). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (рішення у справі «Беер проти Австрії»).

У п. 37 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції (ухвали щодо прийнятності заяв у справах «Богонос проти Росії» від 05 лютого 2004 року та «Бац проти України» від 24 січня 2017 року). Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи (рішення у справі «Загородніков проти Росії» від 07 червня 2007 року). Разом з тим, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 року), вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт (рішення у справі «Діліпак та Каракая проти Туреччини» від 04 березня 2014 року). Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні (рішення у справі «Заводнік проти Словенії» від 21 травня 2015 року).

З матеріалів справи вбачається, що неодноразово судові повістки, надіслані на адресу ОСОБА_12 поверталися за закінченням терміну їх зберігання.

Також, ОСОБА_12, будучи цілком проінформованою про наявність судового провадження, не була позбавлена права самостійно цікавитися ходом розгляду справи, у разі відсутності поштових повідомлень.

З цих підстав, доводи апелянта про порушення її прав є необгрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, оскільки позивачі не довели належним чином підстави позову, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Полтавського районного суду Полтавської області підлягає скасуванню з ухваленням нового, про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому апеляційний суд звертає увагу і на той факт, що позивач ОСОБА_3 взагалі не надана переконливих доказів у підтвердження того, що її права були порушені оспорюваним правочином.

Керуючись ст. ст. 367, 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2017 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним- відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: /підпис/ Бондаревська С.М. Судді: /підписи/ Кривчун Т.О.

Кузнєцова О.Ю.

З оригіналом згідно:

Суддя: Бондаревська С.М.