ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 362/2362/15-ц

провадження № 61-10544св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», подану його представником Лобановим Дмитром Євгеновичем, на рішення апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Лівінського С. В., Мережко М. В., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення сплачених коштів.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 28 квітня 2015 року між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу № 002041, предметом якого є трактор МТЗ 82.1.

Вважав цей договір нікчемним у зв'язку з відсутністю його нотаріального посвідчення, його умови - несправедливими та такими, що порушують принцип добросовісності, справедливості та рівності сторін.

Вказує, що діями представника відповідача його введено в оману, не зараховано 49 000 грн до лізингових платежів та не визначено розміру лізингових платежів, що включають і вартість трактора.

За таких обставин просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002041 від 28 квітня 2015 року та стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на його користь 49 000 грн, сплачених за цим договором, та судові витрати.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту введення в оману або застосування примусу під час підписання договору та його подальшого виконання. Договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, має бути викладено у простій письмовій формі та не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 002041 від 28 квітня 2015 року.

Стягнено з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 49 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про недоведеність і безпідставність позовних вимог не можна визнати обґрунтованим, оскільки договір фінансового лізингу від 28 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Євролізинг Україна», за відсутності у відповідача ліцензії на здійснення фінансової діяльності та його нотаріального посвідчення, а також у зв'язку з несправедливими умовами договору підлягає визнанню недійсним.

У липні 2016 року представник ТОВ «Євролізинг Україна» - Лобанов Д. Є. подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в укладеному між сторонами договорі фінансового лізингу визначені та погоджені усі необхідні умови і він відповідає положенням законодавства. Висновки апеляційного суду щодо несправедливості умов вказаного договору є безпідставними. Докази порушення договором фінансового лізингу прав позивача як споживача відсутні.

Вказував, що відсутні правові підстави вважати, що спірний правочин підлягав нотаріальному посвідченню. На момент укладення вказаного договору надання фінансового лізингу не підлягало ліцензуванню, тому апеляційний суд дійшов неправильного висновку щодо необхідності одержання відповідачем ліцензії для укладення договору фінансового лізингу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 28 квітня 2015 року ОСОБА_4 та ТОВ «Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу з додатками, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати у власність предмет лізингу у вигляді трактора МТЗ-82.1 та передати цей трактор позивачу, який зобов'язаний сплатити передбачені вказаним договором платежі, прийняти та належним чином використовувати предмет лізингу, у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі.

28 квітня 2015 року позивачем сплачено 10% вартості трактора з призначенням платежу - адміністративний платіж за договором.

Згідно з пунктом 1.7 договору трактор передавався у користування ОСОБА_4 не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства авансового платежу в розмірі 50% вартості предмета лізингу, адміністративного платежу в розмірі 10% вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу.

Правовідносини, які виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з частиною другою статті 806 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.

За змістом статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що ТОВ «Євролізинг Україна» здійснювалась нечесна підприємницька практика без отримання ліцензії на здійснення фінансових послуг, умови оспорюваного договору є несправедливими, у договорі відсутні відомості про індивідуальні ознаки предмета лізингу, включено платежі, які не є за природою лізинговими, договір нотаріально не посвідчений, як того вимагає стаття 799 ЦК України.

Касаційний суд приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що оспорюваний договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення. Зазначений договір є змішаним договором, який поєднує в собі, в тому числі, ознаки договору найму транспортного засобу.

Під час ухвалення рішення касаційний суд керується положенням частини другої статті 215 ЦК України, в якій встановлено виняток із загального правила статті 11 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом, щодо розгляду справ судом в межах заявлених особами вимог. Визнання зазначеного договору судом недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у зв'язку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. При цьому суд також застосовує за власною ініціативою наслідки недійсності нікчемного договору, що врегульовано частиною п'ятою статті 216 ЦК України.

Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені.

Задовольняючи позов про визнання недійсним договору з підстав нечесної підприємницької практики та несправедливих умов, а також відсутності нотаріального посвідчення оспорюваного договору, апеляційний суд не застосував наслідки нікчемності правочину.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що договір фінансового лізингу не потребує нотаріального посвідчення, оскільки оспорюваний договір за своїм характером є змішаним і містить положення, характерні для договору найму транспортного засобу, тому на нього поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України, зокрема, і в частині обов'язкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи.

Відповідний висновок щодо застосування статей 220, 799 ЦК України до спірних правовідносин висловлений Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 оку у справі № 6-1551цс16.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Зважаючи на наведене, доводи заявника на обґрунтування касаційної скарги, за висновком касаційного суду, не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин нікчемності підписаного сторонами договору в цілому та застосування Верховним Судом наслідків недійсності нікчемного правочину до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині визнання недійсним договору лізингу із застосуванням наслідків недійсності нікчемного правочину, а також зміни правових підстав стягнення адміністративного платежу у розмірі 49 000 грн.

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 12 травня 2016 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині визнання недійсним договору лізингу та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, касаційний суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює його виконання в частині стягнення грошових коштів у розмірі 49 000 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», подану його представником Лобановим Дмитром Євгеновичем, задовольнити частково.

Скасувати рішення Васильківського районного суду Київської області від 11 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2016 року в частині визнання недійсним договору лізингу № 002041 від 28 квітня 2015 року, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору лізингу відмовити.

Змінити мотивувальну частину рішення апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2016 року щодо визначення правових підстав стягнення адміністративного платежу у розмірі 49 000 грн шляхом застосування наслідків нікчемного правочину.

У іншій частині рішення апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Київської області в частині стягнення сплачених за договором лізингу № 002041 від 24 лютого 2016 року грошових коштів у розмірі 49 000 грн.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик