Cправа № 127/4649/18
Провадження № 2/127/775/18
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 серпня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого-судді Гуменюка К.П.,

за участю секретаря судового засідання Лисої К.Д.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист права власності,

вимоги позивача:

1.визнати недійсним заповіт ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, на квартиру АДРЕСА_1;

2.Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер: НОМЕР_2, виданий 08 квітня 2014 року, видавник: Перша вінницька державна нотаріальна контора ОСОБА_6, яке видане на ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1;

3.Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1;

4.Визнати право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 на підставі договору міни квартири від 04 травня 1995 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_8 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про захист права власності. Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору міни від 04 травня 1995 року позивачці належить ? частка квартири АДРЕСА_1. 24 листопада 2017 року позивачка звернулась до державного реєстратора з заявою про проведення державної реєстрації припинення права власності на ? частку вищезазначеної квартири. 25 листопада 2017 року державним реєстратором винесено рішення, яким відмовлено у реєстрації припинення права власності на ? частку вищезазначеної квартири у зв'язку з тим, що право власності в цілому зареєстроване на іншу особу. Право власності зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Таким чином позивач вважає, що її права є порушеними. Одночасно вказує, що на праві власності її належала квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_9 в м. Вінниця, яку в подальшому, 04 травня 1995 року, позивач ОСОБА_8 передала своєму синові ОСОБА_10 за нотаріально посвідченим договором міни та отримала у власність ? частки квартири АДРЕСА_1, яка в свою чергу належала синові та невістці ОСОБА_5 в рівних частках. Після смерті сина, позивач разом із невісткою ОСОБА_5 проживали АДРЕСА_1. Згодом позивач стала хворіти і потребувала сторонньої допомоги та домовилась з невісткою про те, що остання буде її доглядати, а за це отримає ? частку квартири, що належить позивачу. Проте, ІНФОРМАЦІЯ_4 року невістка ОСОБА_5 померла, а позивач звернулась до державного нотаріуса де її стало відомо про те, що невістка після смерті залишила заповіт за яким спадщину отримує рідна сестра померлої ОСОБА_4 Отже, відповідач успадкувала всю квартиру АДРЕСА_1. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року (справа № 127/3000/15-ц) в позові ОСОБА_8 до ОСОБА_11 про визнання договору дарування ? частки квартири недійсним відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, а позов задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року рішення залишено без змін. За наведеного, позивач вважає, що є власником ? частки квартири АДРЕСА_1 та позбавлена можливості провести державну реєстрацію права власності а тому просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер НОМЕР_2, видане 08 квітня 2014 року Першою Вінницька державною нотаріальною конторою на квартиру АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру № АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на ? частину квартири № АДРЕСА_1 на підставі договору міни квартири від 04 травня 1995 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_10, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 26 квітня 2018 року відкрито провадження у справі, відповідачеві встановлено п'ятнадцятиденний строк на подання відзиву з моменту вручення ухвали та витребувано у Першої вінницької державної нотаріальної контори копію спадкової справи щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 (а. с 90).

Позивач ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позову не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні.

Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі рішення Вінницької міської ради від 27 січня 1994 року № 65, проведена приватизація квартири АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 січня 1994 року, вищезазначена квартира належить на праві спільної часткової власності (по ? частки) ОСОБА_10 та ОСОБА_5, що становить 67/10000 частки житлового будинку (а. с. 124).

Відповідно до договору міни від 04 травня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори, та АДРЕСА_1, що складає 67/20000 частки житлового будинку та належить ОСОБА_10 (а. с. 17, зворот). 25 травня 1995 року у ВООБТІ зареєстроване право власності за ОСОБА_8 на 67/20000 частки квартири АДРЕСА_1 (а. с. 17 зворот).

Відповідно до ст. 241, 242 ЦК УРСР, чинному на момент укладання та посвідчення договору міни, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з місту відносин сторін.

Крім того, відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, чинному на момент укладання та посвідчення договору міни, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

З наведеного вбачається, що відповідно до вищезазначеного договору міни, позивач набула права власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

12 січня 1996 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_5 ? частку квартири АДРЕСА_1, що становить 67/20000 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору, зареєстрованому в реєстрі за № 3-147 (а. с. 122).

30 серпня 2000 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори посвідчено заповіт ОСОБА_5, відповідно до умов якого, на випадок смерті заповідача, все майно остання заповіла сестрі ОСОБА_4 (а. с. 108).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 у віці 56 років померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть сер. 1-АМ № 253400 (а. с. 111, зворот).

08 квітня 2014 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори на і'мя ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно, що складається з квартир АДРЕСА_1, яка належала померлій на підставі:

-1/2 частки квартири згідно свідоцтва на право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Вінницької міської ради від 27 січня 1994 року № 65;

- ? частки квартири на підставі договору дарування, посвідченого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 12 січня 1996 року за № 3-147. (а. с. 135).

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 грудня 2017 року № 106324510, право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване 08 квітня 2014 року за ОСОБА_4 (а. с. 8).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року (справа № 127/3000/15-ц) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування від 12 січня 1996 року ? частки квартири недійсним. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року задоволена апеляційна скарга ОСОБА_8, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року скасовано, визнано недійсним договір дарування ? частки квартир АДРЕСА_1 укладений 12 січня 1996 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (а. с. 13-14).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2015 року касаційна скарга ОСОБА_4 відхилена, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року залишено без змін (а. с. 11-12).

24 листопада 2017 року позивач ОСОБА_8 звернулась до державного реєстратора із заявою про проведення державної реєстрації припинення пава власності на ? частку квартири АДРЕСА_1. Рішенням державного реєстратора від 25 листопада 2017 року ОСОБА_8 відмовлено у державній реєстрації припинення права власності на підставі того, що право власності на квартиру в цілому зареєстровано за іншою особою (а. с. 9).

За наведених обставин позивач звернулась до суду, та просить зокрема і визнати недійсним заповіт ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року на квартиру № АДРЕСА_1. Щодо зазначеної вимоги суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься в заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Пред'являючи вимогу про визнання заповіту недійсним, позивачем не доведено обставин, які свідчать, що волевиявлення ОСОБА_5 при укладанні заповіту не було вільним, або не відповідало її волі. Суду не надано жодного доказу про такі обставини.

Крім того, із змісту самого заповіту вбачається, що спадкодавець не здійснила окремих розпоряджень щодо окремого майна, зокрема і щодо квартири АДРЕСА_1, а навпаки, заповіла ОСОБА_12 «все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось на день смерті». Отже, у даному випадку, відсутня можливість і визнати недійсним окреме розпорядження, що міститься в заповіті, адже заповіт не містить такого відносно спірної квартири.

Одночасно суд звертає увагу на те, що за своєю правовою природою заповіт, відповідно до положень ст. 202 ЦК України, є одностороннім правочином, який в свою чергу може бути визнаний недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України. Наразі, доказів про існування обставин недодержання в момент вчинення правочину вимог встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України позивачем суду не надано.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна вимога про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 на квартиру № АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає у зв'язку з недоведеністю позивачем обставин, які в свою чергу є підставою для визнання заповіту недійсним.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 квітня 2014 року суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом.

Суд враховує, що договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_1 укладений 12 січня 1996 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 визнаний судом недійним, при цьому рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року набрало законної сили. Беручи до уваги положення ч. 1 ст. 236 ЦК України, відповідно до якої нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, суд приходить до висновку про те, що на момент смерті ОСОБА_5 та на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 08 квітня 2014 року, до складу спадщини не входило право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, як то передбачено положеннями ст. 1218 ЦК України. Отже свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 08 квітня 2014 року включено майно, яке не належало спадкодавцю ОСОБА_5 на момент відкриття спадщини. При цьому, суд враховує, що видача оспорюваного свідоцтва порушує права позивача ОСОБА_8

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 08 квітня 2014 року зареєстроване в реєстрі за № НОМЕР_2 є недійсним, адже майно на яке воно видане не входило до складу спадщини після померлої ОСОБА_5

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 суд зазначає наступне.

В матеріалах справи дійсно містяться докази про те, що 08 квітня 2014 року проведена державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому за відповідачкою, при цьому позивачці відмовлено у проведенні державної реєстрації припинення права власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Підставою для проведення державної реєстрації пава власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 було свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 08 квітня 2014 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № НОМЕР_2. Враховуючи, що суд дійшов висновку про визнання вищезазначеного свідоцтва недійсним та положення ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», наявні правові підстави для внесення запису в державний реєстр про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем. Наявний в державному реєстрі запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру хоча і порушує права ОСОБА_8, натомість вищенаведеним Законом, з врахуванням обставини про визнання недійсним документу на підставі якого проведена державна реєстрація, передбачений порядок для усунення порушень прав позивача в досудовому порядку, яким в свою чергу позивач ще не скористалась, а тому заявлена вимога є передчасною. За наведеного, суд вважає, що у задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 слід відмовити.

Щодо позовних вимог в частині визнання права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 за позивачем на підставі договору міни квартири від 04 травня 1995 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 суд зазначає наступне.

Як зазначалось вище та було встановлено в судовому засіданні, позивачу відповідно до нотаріально посвідченого договору міни від 04 травня 1995 року належить право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1., яку остання в подальшому за договором від 12 січня 1996 року подарувала ОСОБА_5 Суд враховує, що судовим рішенням від 30 липня 2015 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір дарування від 12 січня 1996 року, а тому відповідно до положень ст. 216 ЦК України, застосовуються правові наслідки за недійсним правочином, а саме реституція, тобто сторони приводяться до того майнового становища, яке існувало до вчинення недійсного правочину. Враховуючи, що договір дарування частки квартири від 12 січня 1996 року визнано судом недійсним, позивачу ОСОБА_8, відповідно до вищенаведених положень цивільного законодавства України, на праві власності належить ? частки квартири АДРЕСА_1 за договором міни від 04 травня 1995 року, а тому право власності позивача є відновленим відповідно до рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року та не потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути розмір сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 704,3 грн., тобто за одну задоволену немайнову вимогу.

Керуючись ст. ст. 202, 203, 215, 216, 1218, 1257, 1301 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 4, 5, 13, 81, 141, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист права власності, задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченого 08 квітня 2014 року держаним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за НОМЕР_2.

В задоволенні інших вимог позовної заяви - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 30 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 - зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_4 - зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3.

Повне судове рішення складено 03 вересня 2018 року.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області К.П. Гуменюк