КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року місто Київ.

Справа 761/47517/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4272/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва області від 11 вересня 2018 року (ухвалене в складі судді Мальцева Д.О., повний текст виготовлено 21 вересня 2018 року),

в справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства культури України, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Казенне підприємство «Державний гастрольно-концертний центр України», Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до Міністерства культури України (далі по тексту - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Казенне підприємство «Державний гастрольно-концертний центр України» (далі по тексту - третя особа 1), Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві (далі по тексту - третя особа 2), відповідно до якого просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 42 440, 53 грн., стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 72 278, 70 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала за контрактом з 30.04.2013 по 29.04.2014 включно на посаді Директора КП «Державний гастрольно-концертний центр України», в подальшому позивача за наказом відповідача було звільнено. 23.03.2015 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.06.2015, задоволено частково позовні вимоги позивача до третьої особи 1, зокрема, частково стягнуто з Підприємства заборгованість по заробітній платі в розмірі 55 200, 15 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 72 278, 70 грн. В подальшому рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.08.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2016, частково задоволено заяву третьої особи 1 про перегляд рішення суду від 23.03.2015 за нововиявленими обставинами, стягнуто з Підприємства заборгованість по заробітній платі в розмірі 42 440, 53 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 72 278, 70 грн. Оскільки третя особа 1 в добровільному порядку не виконала рішення суду, позивач звернулась до Управління Державної казначейської служби України у Голосіївському районі м. Києва з виконавчим листом для його примусового виконання. Разом з тим, заборгованість позивачу за вказаним листом виплачена не була, а виконавчий лист передано на виконання за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». Разом з тим, рішення суду не було виконано третьою особою 1 ані в добровільному порядку, ані в примусовому. За таких обставин, позивач вважає, що заборгованість може бути стягнуто саме з Міністерства культури України, оскільки КП «Державний гастрольно-концертний центр України» було створене за наказом відповідача, відповідачу підпорядковане, останній здійснює ним управління. Відповідно до Статуту Підприємства держава в особі Органу управління майном несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями Підприємства в разі недостатності коштів останнього для виконання зобов'язань. Посилаючись на положення ст. 619 ЦК України, позивач звернулась з вказаним позовом до відповідача як до особи, що несе субсидіарну відповідальність.

Рішенням Бориспільського Шевченківського районного суду м. Києва області від 11 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства культури України, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Казенне підприємство «Державний гастрольно-концертний центр України», Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, 22 жовтня 2018 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вказував на те, що рішення є незаконним і необґрунтованим, а також ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Посилався на те, що суд першої інстанції не застосував ст.ст.9,96,619 Цивільного Кодексу України, ст. 77 Господарського кодексу України, які підлягали застосуванню та прийшов до неправильних висновків.

Зазначив, що судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до преамбули статуту Казенного підприємства «ДЕРЖАВНИЙ ГАСТРОЛЬНО- КОНЦЕРТНИЙ ЦЕНТР УКРАЇНИ», затвердженого Наказом Міністерства культури і туризму України від 05.11.2007 № 1388/0/16-07, Третя особа-1 створена за рішенням Кабінету Міністрів України від 25.07.2017 № 575-р, і вона належить до сфери управління Відповідача (далі - Орган управління майном). Згідно п. 2.4 статуту Третьої особи-1, підприємство відповідає за своїми зобов'язаннями лише коштами, що є в його розпорядженні. У разі недостатності таких коштів держава в особі Органу управління майном несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями Підприємства.

Крім цього, посилався на ч. 7 ст. 77 Господарського кодексу України (далі по тексту - «ГК України»), відповідно до якої казенне підприємство відповідає за своїми зобов'язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями казенного підприємства.

Зазначив, що судом першої інстанції було встановлено, що Третя особа-1 має заборгованість по виплаті заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку перед Позивачем, при цьому вказана заборгованість не погашена станом на день ухвалення рішення суду, тому враховуючи те, що станом на дату подання позову Третя особа-1 відмовлялася задовольняти вимогу Позивача, вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 42 440,53 грн. та середнього заробітку за час затримки заробітку у сумі 1278,70 грн. була пред'явлена до Відповідача як до особи, яка несе повну субсидіарну відповідальність.

Водночас, зазначає скаржник, суд першої інстанції не застосував ст. 619 ЦК України, яка підлягала застосуванню, зазначивши, що положення цієї статті регулюють цивільні відносини та не можуть розповсюджувати свою дію на трудові відносини, що виникли між сторонами, з чим представник позивача не погоджується і тому вважає, що районний суд порушив норми матеріального права, не застосувавши ст.ст.9,96,619 ЦК України, ст. 77ГК України.

Крім того, представник скаржника вважає, що суд першої інстанції порушив процесуальні норми, передбачені ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 10 Цивільного процесуального кодексу раїни та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», оскільки Відповідно до ч. 8 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення інших держав, рішення міжнародних арбітражів, рішення міжнародних судових установ та аналогічні рішення інших міжнародних організацій щодо вирішення спорів є обов'язковими до виконання на території України за умов, визначених законом, а також відповідно до міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі по тексту - «ЄСПЛ») як джерело права.

У низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від30.11.2004 у справі «Михайленки та інші проти України», п. 45 рішення від 04.04.2006 у справі «Лисянський проти України», п. 19 рішення від 03.04.2007 у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», п. п. 18, 19 рішення від 12.04.2007 у справі «Григор'єв та Какаурова проти Російської Федерації», п. 35 рішення від 15.01.2008 у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії». Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції.

Крім цього, зазначив представник позивача, ЄСПЛ також висловив позицію і щодо субсидіарної відповідальності муніципального органу (органу місцевого самоврядування) за зобов'язаннями муніципального підприємства. Так, у пункті 62 рішення у справі «Єршова проти Російської федерації» ЄСПЛ зазначив, що, враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Отже, незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства.

З огляду на практику ЄСПЛ, представник скаржника вважає, що не зважаючи на практику ЄСПЛ суд першої інстанції прийшов до однобічного та помилкового висновку про відсутність підстав для субсидіарної відповідальності відповідача, в результаті чого порушив норми процесуального права під час розгляду справи.

Ухвалою від 14 листопада 2018 року Київським апеляційним судом відкрито провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва області від 11 вересня 2018 року та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення , 19 листопада 2018 року відповідач Міністерство культури України та третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві отримали копію ухвали Київського апеляційного суду від 14.11.2018 року , однак станом на 11.12.2018 року (у встановлений судом строк відзив) відзив до апеляційного суду від них не надійшов.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 619 Цивільного кодексу України, договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

До пред'явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред'явити вимогу до основного боржника.

Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред'явлену вимогу, кредитор може пред'явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

При цьому, за загальним правилом, визначеним ч. 1, 2 ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

Відповідно до ч. 4 ст. 76 Господарського кодексу України, казенне підприємство є юридичною особою, має відповідні рахунки в установах державного банку, печатку із своїм найменуванням.

Згідно ч. 7 ст. 77 ГК України, казенне підприємство відповідає за своїми зобов'язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями казенного підприємства

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач перебувала в трудових відносинах з третьою особою 1, обіймала посаду директора, свої обов'язки виконувала згідно умов контракту № 571 від 30 квітня 2013 року, який був укладений між нею та Міністерством культури України.

З 29 квітня 2014 року була звільнена з посади директора КП «Державний гастрольно-концертний центр України» у зв'язку із закінченням терміну дії контракту.

При цьому, рішенням суду від 23 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2015 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до КП «Державний гастрольно-концертний центр України», третя особа - Міністерство культури України, прийнято рішення, задоволено частково, стягнуто на користь позивача з третьої особи 1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 55 220, 15 грн., середній заробіток за час затримки в розмірі 72 278, 70 грн.

08 серпня 2016 року за результатами розгляду заяви КП «Державний гастрольно-концертний центр України» про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 рок, скасовано вказане вище рішення та прийнято в частині нове, а саме задоволено позовні вимоги позивача частково, стягнуто з третьої особи 1 на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 42 440, 53 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 72 278, 70 грн., в задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду набрало законної сили 16 листопада 2016 року.

05 січня 2017 року за вказаним рішенням суду Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 761/1217/15-ц.

19 травня 2017 року позивач в особі свого представника звернувся до Управління Державної казначейської служби України у м. Києві із заявою про виконання судового рішення та вказаним вище виконавчим листом.

Відповідно до листа УДКС України у Голосіївському районі м. Києва від 26.07.2017 № 07.09/903, надано у відповідь на запит на адвокатський запит, Казначейство направляло до третьої особи 1 повідомлення про здійснення безспірного списання коштів, відповіді на яке третя особа не надала.

В подальшому виконавчий лист разом з пакетом документів щодо стягнення заборгованості з третьої особи 1 передано до Головного управління ДКС України в м. Києві для включення виконання виконавчого документу за рахунок бюджетної програми 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».

Третя особа 1 є казенним підприємством, відповідно до Статуту Казенного підприємства «Державний гастрольно-концертний центр України», затвердженого наказом Міністерства культури України від 05.11.2007 №1388/0/16-07, створене за рішенням Кабінету Міністрів України та належить до сфери управління відповідача, є юридичною особою (п. 2.1 Статуту), має самостійний баланс, рахунки в органах ДКС України, розрахунковий, валютний та інші рахунки в банківських установах (п. 2.3. Статуту) та відповідає за своїми зобов'язаннями лише коштами, що є в його розпорядженні. У разі недостатності таких коштів держава в особі Органу управління майном несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями Підприємства (п. 2.4. Статуту).

Судом встановлено, що КП «Державний гастрольно-концертний центр України» має заборгованість по виплаті заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку перед позивачем. Вказана заборгованість не погашена станом на день винесення рішення суду.

Разом з тим, положеннями ч. 1, 2 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

В той час, відповідно до Контракту, укладеного між Міністерством і позивачем, на підставі контракту між сторонами виникли трудові відносини.

Разом з тим, ані положеннями Контракту, ані положеннями будь-якого іншого нормативно-правового акту не передбачена субсидіарна відповідальність Міністерства культури в разі невиплати Підприємством , з яким позивач перебувала в трудових відносинах, заборгованості по заробітній платі.

Таким чином, суд встановив, що відповідач, до якого позивач звернулась з вимогами про стягнення заробітної плати, не може нести субсидіарну відповідальність, щодо її виплати за рахунок власних коштів .

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи скарги про те, що Міністерство Культури, як орган управління підприємства, яке не виплатило позивачу заробітну плату, на підставі ст. 619 ЦК України повинно нести субсидіарну відповідальність перед позивачем за рахунок власних коштів, не ґрунтуються на вимогах Закону, та є передчасними.

Згідно п. 2.4 статуту Третьої особи-1, підприємство відповідає за своїми зобов'язаннями лише коштами, що є в його розпорядженні. У разі недостатності таких коштів держава в особі Органу управління майном несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями Підприємства.

Судом було встановлено, що через недостатність коштів у третьої особи, рішення суду про стягнення на користь позивача заробітної плати було передано на виконання за рахунок державних коштів, в порядку передбаченому Постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845.

Проте позивач подала заяву до органів Казначейства про повернення виконавчого документу без виконання.

За таких обставин, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав, для стягнення заробітної плати на користь позивача з Міністерства культури, за рахунок коштів вказаної юридичної особи.

Позивач не довів наявність обставин, які є підставами , визначеними у ч.2 ст. 619 ЦК України для притягнення органу управління юридичної особи до субсидіарної відповідальності.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги рішення ЄСПЛ в подібних правовідносинах, апеляційний суд не приймає, з огляду на те, що позивач не використала законодавчу можливість отримати виконання рішення суду , ухваленого на її користь за рахунок коштів державного бюджету, через органи казначейської служби і на думку колегії на час звернення позивача з заявою про повернення виконавчого документу, розумні строки його виконання іще не закінчились.

Також за обставинами даної справи , підприємство, з яким позивач перебувала у трудових відносинах не знаходиться в стані банкрутства та не ліквідовано. Тобто обставини встановлені при розгляді справи ЄСПЛ &q?ин;Михайленки та інші проти України&q?им; відрізняються від обставин , що встановлені під час розгляду даної справи.

Стягнення заробітної плати, яка не виплачена підприємствами, органом управління яких є Міністерство культури за рахунок , коштів вказаної юридичної особи не передбачено законом. При цьому суд враховує, що на рахунок Міністерства культури не надходять державні кошти для виконання рішень судів, про стягнення з казенних підприємств коштів, в разі недостатності їх власних коштів. Такі кошти за спеціальною програмою виплачуються через Державні казначейства за рахунок коштів державного бюджету.

Також, за обставинами даної справи не встановлено, що саме рішення Міністерства культури призвели до того, що підприємство втратило своє майно і як наслідок має недостатньо коштів для погашення боргів із заробітної плати та в подальшому було ліквідовано, а тому колегія не вбачає підстав для задоволення позову з посиланням на рішення ЄСПЛ в справі &q?є ;Єршов проти РФ&q? д;.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції, керуючись ст. 375 ЦПК України залишає його без змін.

При подачі апеляційної скарги позивачем не сплачувався судовий збір на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для розподілу судових витрат. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва області від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 17.12.2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Іванченко М.М.

РубанС.М.