П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 752/8800/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/7494/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Головачова Я. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва, ухвалене під головуванням судді Хоменко О. Л. 20 квітня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда ІринаВікторівна, Відділ державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пункту 8 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У червні 2016 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна, Відділ державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, про визнання виконавчого напису № 1163 від 02 червня 2014 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою Іриною Вікторівною, таким, що не підлягає виконанню, стягнення з відповідача суму сплаченого судового збору.

Позовні вимоги мотивував тим, що 06 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено Договір кредиту №031.29-08/068, згідно вимог якого Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 208 000 доларів США, зі сплатою 12,50% річних, з кінцевим терміном повернення до 05 лютого 2033 року на умовах, визначених Договором кредиту.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору, укладено Іпотечний договір №42.02-11/088 від 06 лютого 2008 року, де було вказане нерухоме майно позивача - квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві власності позивачу.

02 червня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. вчинено виконавчий напис №1163 від 04 грудня 2015 року.

У грудні 2015 року позивач отримала постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 04 грудня 2015 року та постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 04 грудня 2015 року, та копію зазначеного виконавчого напису.

Так, позивач вважає, що виконавчий напис нотаріуса вчинено в порушення вимог діючого законодавства України, оскільки у документах, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, відсутні докази безспірності заборгованості боржника перед кредитором, а також стягнення з позивача плати за вчинення виконавчого напису суперечить п.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, іпотекодавцем не було отримано письмової вимоги про усунення порушень виконання зобов'язання, а також відповідно до Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без годи власника) майно, яке вважається предметом застави або іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданих йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Таким чином, керуючись ст.ст.3, 88, 109, 118, 119 ЦПК України, ст.ст. 7, 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», п.283, 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дії нотаріусами України, Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», позивач просила суд визнати виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда І.В., відділ державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в місті Києві (а.с. 135 - 139).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 інтересах ОСОБА_3 27 квітня 2017 року направив апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року та ухвалити нове, яким задовольнить позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу, мотивував, зокрема, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновку суду дійсним обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин справи. Скаржник зазначає, що для забезпечення виконання кредитного договору 06 лютого 2008 року було укладено Іпотечний договір № 42.02-11/088, у якому зазначено квартиру АДРЕСА_1, що належить позивачеві на праві приватної власності, за адресою місто АДРЕСА_1. 02 червня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В. було вчинено виконавчий напис № 1163, яким звернуто стягнення на вищевказану квартиру та задоволено вимоги банку шляхом реалізації нерухомого майна, а саме сума заборгованості за кредитом - 1 612 691 грн. 66 коп., сума заборгованості за відсотками - 908 706 грн. 67 коп., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 33 572 грн. 36 коп., пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 108 339 грн. 74 коп., витрати, пов'язані з вчиненням виконавчого напису - 15 979 грн. 86 коп.

Разом з тим, позивачу не було направлено вимогу (повідомлення) про усунення порушення основного зобов'язання за тридцять днів до здійснення виконавчого напису нотаріусу. Тобто, остання не була належним чином повідомлена про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, на момент вчинення виконавчого напису нотаріус не мала доказів щодо безспірності заборгованості та прострочення виконання зобов'язання позивача перед банком.

Скаржник зазначає, що до матеріалів виконавчого провадження не додано оригіналу кредитного договору.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній.

Інші учасники справи та/або їх представники у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення судової повістки-повідомлення, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника скаржника, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності та співставленні, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 06 лютого 2008 року між сторонами було укладено договір кредиту №031.29-08/068, відповідно до умов якого Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» надав ОСОБА_3 кредит в сумі 208 000 доларів США зі сплатою 12,50% річних (а.с.6).

Відповідно до додаткової угоди до договору кредиту від 21 жовтня 2008 року з 03 листопада 2008 року розмір процентної ставки збільшено до 14% (а.с.9).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 06 лютого 2008 року між сторонами укладено Іпотечний договір №42.02-11/088, відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку Банку квартиру №173, що знаходиться за адресою: місто Київ, б-р Кольцова, будинок №14-Е (а.с.12-13).

Листом № 08.305-186/959 від 13 січня 2014 року відповідач повідомив позивача про наявну заборгованість в зв`язку з невиконанням умов кредитного договору та попередив про можливість звернення стягнення на заставне майно у випадку невиконання вимог банку (а.с.46-47). Зазначений лист був отриманий позивачем 24 січня 2014 року, про що свідчить підпис в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

17 лютого 2014 року на вимогу відповідача позивачем направлено відповідь, у якій остання повідомила банк про скрутний фінансовий стан та просила призначити їй зустріч для обговорення ситуації, що склалася по виконанню договірних зобов`язань (а.с.48-49).

02 червня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. було вчинено виконавчий напис №1163, відповідно до якого запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що належить позивачеві на праві приватної власності, за адресою місто АДРЕСА_1, та за рахунок коштів, отриманих від її реалізації, задовольнити вимоги ПАТ «УКРСОЦБАНК» в сумі 333 205 доларів США 36 центів, що згідно курсу НБУ становить 2 663 310 грн. 43 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 201 763 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 1 612 691 грн. 66 коп.; сума заборгованості за відсотками -113 687 доларів США 81 цент, що згідно курсу НБУ становить 908 706 грн. 67 коп.; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 4 200 доларів США 22 центи, що згідно курсу НБУ становить 33 572 грн. 36 коп.; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 13 554 долари США 33 центи, що згідно курсу НБУ становить 108 339 грн. 74 коп., а також стягнути суму в розмірі плати за вчинення виконавчого напису, що становить 15 979 грн. 86 коп., сплачену стягувачем (а.с.86).

На підставі вищевказаного виконавчого напису, державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ відкрито виконавче провадження.

З матеріалів виконавчого напису, направлених на вимогу суду приватним нотаріусом Паракудою І.В., вбачається, що до заяви про вчинення виконавчого напису відповідачем було долучено іпотечний договір, копію договору кредиту, копію повідомлення та поштового повідомлення позичальнику та розрахунок заборгованості, згідно якого станом на 13 січня 2014 року заборгованість позивача становить 333 205 доларів США 36 центів, що згідно курсу НБУ становить 2 663 310 грн. 43 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 201 763 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 1 612 691 грн. 66 коп.; сума заборгованості за відсотками -113 687 доларів США 81 цент, що згідно курсу НБУ становить 908 706 грн. 67 коп.; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 4 200 доларів США 22 центи, що згідно курсу НБУ становить 33 572 грн. 36 коп.; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 13 554 долари США 33 центи, що згідно курсу НБУ становить 108 339 грн. 74 коп. (а.с.86, 87-88, 89, 90, 91-92, 93, 94-99, 100-101, 102-103).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що у судовому засіданні встановлено надання усіх необхідних документів, передбачених Переліком, для здійснення виконавчого напису відповідачем, при цьому позивач була завчасно попереджена про наявну заборгованість та жодних заперечень з приводу розрахунку заборгованості не надала. В свою чергу, представником позивача у судовому засіданні не наведено доводів, які б викликали сумнів у безспірності заборгованості, вимога про усунення порушень отримана позивачем 24 січня 2014 року та 17 лютого 2014 року на неї було надано відповідь, яка не містить жодних заперечень щодо суми заборгованості.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення повністю відповідає вимогам, визначеним статтею 263 ЦПК України, з огляду на таке.

Згідно ст.590 ЦК України та ст.33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України, якими, зокрема, є Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерствіюстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), Постанова Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у бузспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

На підставі вищенаведеного, суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

В даному випадку, судом першої інстанції достовірно встановлено, що для здійснення виконавчого напису відповідачем були надані всі необхідні документи, передбачені Переліком, при цьому позивач була завчасно попереджена про наявну заборгованість та жодних заперечень з приводу розрахунку заборгованості не надавала.

Крім того, у судовому засіданні представником позивача не наведено доводів, які б викликали сумніви у безспірності заборгованості.

Що стосується доводів апеляційної скарги про неотримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень, то зазначені доводи є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, оскільки така вимога була отримана позивачем 24 січня 2014 року та 17 лютого 2014 року на неї надано відповідь, яка не містила жодних заперечень щодо суми заборгованості.

Щодо мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, то він є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та проводять конкретні виконавчі дії, заходів спрямованих на примусове виконання таких рішень та не може бути мотивом для відмови у вчиненні виконавчого напису.

Інші доводи скаржника висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 06 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: Я.В. Головачов

О.В.Шахова